Roman Horňák

Krutá hra

2014

Autorské práva

Eknihu Krutá hra napísal © Roman Horňák, MMXIV; Obálka: © Elist, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Elist; Jazykovám korekcia: Ingrid Babiková.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-020-9

Poďakovanie

Ďakujem všetkým zaangažovaným za ich pomoc. Ste mi oporou.

Ďakujem milovaným z môjho blízkeho okolia: rodine a priateľom.

Ďakujem Petrovi Druskovi za jeho podporu, aj vám všetkým, ktorí ste priložili ruku k dielu.

Ďakujem vydavateľstvu Druska Books.

Ďakujem vám, čitateľom.

„Zlo sa vždy rodí tam, kde chýba láska.“ – Hermann Hesse

Venujem

Bianke Vašenkovej

Prológ

„Doboha,“ zahrešil Karči, skláňajúc sa nad zohaveným telom mladej prostitútky.

Karči – vlastným menom Karol Kremnický, neveľký, s postavou kuželky, takmer stoštyridsať kilogramov vážiaci súdny patológ iba neveriacky krútil hlavou. „Vymletý magor,“ neprestával preklínať bastarda, ktorý mal toto na svedomí.

Mladá žena vo veku asi dvadsaťtri rokov, teraz chladná a biela ako vosková figurína, ležala na nerezovom stole s výlevkou. Nikto sa už nedozvie, či k životu, ktorý viedla, bola prinútená, alebo či tak konala z vlastnej vôle a sex jej naozaj chutil.

Prvú alternatívu nekomentujem. Je to svinstvo. Každému pasákovi by som za to odrezal gule. To by bolo sopranistov.

Každá minca má však strany dve.

Ak by aj bol opak pravdou, čo na to povedať? Každý sme si strojcom vlastného šťastia. Alebo pádu... nosom priamo do bahenného dna. Možnože naozaj makala na vlastné triko.

Boh vie... Vždy je to o výbere!

Možno bola nymfomankou a nával orgazmov jej spôsoboval neskutočnú rozkoš. Neviem. Možno si to fakt užívala a chlipníkov si sprvu aj vyberala. A možno jej už časom nestačili. Je dosť možné i to, že ich vystriedala desiatky, až sa jej súlož stala každodennou rutinou a prestala byť prieberčivou.

Zvyk je železná košeľa...

Nuž a vidina rýchleho zárobku je lákavá. Päťdesiatka vo vrecku za pár minút? Verte mi! Takáto žena je omnoho výkonnejšia než značkový odšťavovač.

Pravdu sa už nedozvieme.

Tak či onak, žiadny človek si takúto smrť nezaslúži.

Ani zviera nie!

Podrezať niekomu krk od ucha k uchu, obe zápästia až po kosť, či postrhávať nechty... hm, to chce žalúdok.

Karči však upriamil pozornosť na niečo celkom iné. Medzi prsníkmi bolo ostrým nástrojom vyrezané niečo divné. Nebolo to po prvýkrát, kedy sa s niečím podobným stretol.

Naposledy si ju premeral pohľadom. Bola to fakt krásna baba.

Nie, Karči nebol nekrofil. Ani náznakom. Len si ju na okamih predstavil za živa.

Štíhla brunetka s prirodzene vlnitými vlasmi po lopatky, s trojkami zdobiacimi jej hrudník. Musela nimi chlapov naozaj rajcovať. A tie dvorce... uf, božské... Bezchybná pokožka, takmer bez jediného materského znamienka, s vyholeným ohanbím. Pekná, dokonalá. Ako Afrodita.

Naposledy zhlboka vydýchol a nerozumejúc takejto brutalite, pokrútil hlavou. Nechápal, ako dokáže niekto takto odpratať zo sveta inú bytosť.

Opakujem znovu: Nezaslúžila si takto zomrieť. A to aj napriek tomu, čím sa živila.

Nie, neodsudzoval ju za to. I keď bol len sviatočným katolíkom, Bibliu uznával. Zvlášť citát: Hoď kameňom, kto si bez viny!

Patológom bol už takmer štvrťstoročie. No pitva človeka, ktorý mal celý život pred sebou, vždy patrila k jeho najťažším.

Siahol po digitálnej zrkadlovke a každú časť jej tela dôkladne zachytil na pamäťovú kartu.

Uchopil jednu z vatových tyčiniek a vykonal výter v takmer otvorenom hrdle. Ďalšími tyčinkami zopakoval to isté v oblasti prerezaných zápästí, v miestach bez nechtov, či v rane medzi prsníkmi. Tyčinky následne vložil do priehľadných túb, pripravených na ďalšiu laboratórnu expertízu.

Napokon vzal skalpel a jeho hrot zapichol do mramorovej pokožky bez života ako do vosku.

1

„Oci, oci,“ volala na mňa Julka z detskej izby.

Julka bola moja šesťročná dcéra. Nenechajte sa oklamať! Na svoj vek bola až príliš papuľnatá. Ak sa však jej papuľovanie považuje za múdrosť, v tom prípade to mala po oteckovi. Teda po mne!

Vravia síce deťom: „Zdrav všetkých, nikdy nevieš, ktorý je ti tatkom. Mama je vždy istá.“ Dúfam len, že sa to zvykne iba hovorievať.

Ale vážne...

Bol som akurát v šatníku a zapínal si pracku na opasku.

„Ockooo,“ žgravulila znovu.

„Vydrž,“ snažil som sa získať ďalšiu minútu k dobru.

Nato sa ozvala rana. A ďalšia. A opäť ďalšia.

Už som to nevydržal a vyletel zo šatníka ako guľový blesk. Vrazil som jej do izby. Na ramienku od trblietavej kabelky mala uviazanú Barbie. Pochopiteľne, za krk. Pri každom premete vzduchom ňou šľahla o plávajúcu podlahu.

„Chceš ju rozbiť?“ vyletelo zo mňa.

„Veď nie je zo skla,“ odvrkla a ukázala prstom na televíznu obrazovku. „Pozri!“

Na moje prekvapenie sa dívala na televízny kanál Lux. Nepochyboval som, že ju muselo pri prepínaní niečo zaujať. Inak si to neviem vysvetliť. Na to, aby sa zmietala vo vysokých horúčkach, nevyzerala ani omylom.

Teda, nič proti Luxu...

Avšak v jej veku by som čakal skôr Minimax, JimJam, či prinajmenej Disney Chanel. Nuž ale proti gustu žiaden dišputát, pomyslel som si.

Raz som mal opäť pravdu. Niečo ju zaujalo.

„Oci?“ spustila. „Kto je ten ujo s tým lampiónom na hlave?“

„To nie je lampión ale mitra.“ Bože, aký som len múdry.

„Aká myrta?“

„Nie myrta! Mitra! Myrta je ker. No a čo s ňou?“ spýtal som sa.

„Čo je to?“ naliehala.

„Čiapka!“

„A ten ujo s tou čiapkou, čo vyzerá ako lampión?“

„Čo s ním?“

„Kto je to?“ neprestala s bombardovaním.

„Pápež,“ poučil som ju ako správny otec.

Chvíľu sledovala obrad až napokon zabila: „Klameš!!!“

„Prečo myslíš?“ nerozumel som.

„Čerta starého čiapka,“ rozžiarili sa jej očká. „To je lampiónový sprievod. I my sme mali taký v škôlke.“

Vtedy som si všimol procesiu biskupov, ktorí kráčali v dvojrade námestím svätého Petra a už som ju nedokázal presvedčiť o opaku.

Vo vyšetrovačke konfrontujem kdejakých grázlov a na šesťročnú doma som prikrátky.

Dokelu...

Opäť som raz dostal po nose. To malé žieňa ma učí pokore!

Vo vrecku mi zazvonil mobil. Prstom som na dotykovom displeji potiahol zeleným kolieskom a mobil si priložil k uchu.

„Ahoj,“ chvíľu som počúval. „Už som takmer hotový... Áno, áno... čakám na Gitku... V poriadku! Daj mi päť minút!“ dohovoril som a hovor zrušil.

„Zase ona?“

„Áno, miláčik.“ Musím uznať, že nos mala po oteckovi.

„Ľúbiš ju?“ zapárala.

„Prestaň!“

„Už ste sa bozkali?“

„To sú čo za otázky?“ pokrútil som hlavou. „Sme kolegovia. To predsa vieš.“

„No krajšia ako ja nie je. Pravda?“ hodila na mňa tie svoje veľké okále.

„Samozrejme, že nie. Ty si najkrajšia žena v mojom živote,“ usmial som sa a dlaňou jej rozstrapatil vlásky.

„Joj, oci... prestaň! Nepôjdem spinkať neupravená.“

„Ó, prepáčte, najjasnejšia!“ Vrátil som sa do šatníka a natiahol si na tričko nepriestrelnú vestu. Tú som zakryl košeľou. V predsieni som siahol po koženej bunde.

Zazvonil zvonček.

„To bude Gitka. Zlatko, o ôsmej nech si v posteli!“ Rozkázal som ako prísny a starostlivý otec.

„Ale, veď dobreee, joooj,“ odvrkla.

„Tak pa zlatko a buď dobrá! Pusinku...“ riekol som na prahu dverí a pokľakol na jedno koleno.

Julka pricupkala, pevne ma objala a zošpúlenú pusu pritlačila na tú moju.

„A dávaj na seba pozor.“

„Budem. Čau!“ Otočil som sa a zmizol jej z dohľadu. Otvoril som vchodové dvere. „Pani Gitka, o ôsmej nech je v posteli!“

„Spoľahnite sa! Pravidlá poznám,“ usmiala sa.

„Čo je to?“ zavetril som nosom.

„Piekla som pizzu. Vezmite si,“ siahla do igelitky a vytiahla z nej malú plastovú dózu. „Pripravila som aj pre vás.“

„To ste nemuseli...“

„Viem, že nie. No tak! Nebudete hádam vysedávať v kdejakom pofidernom bistre a zaháňať hlad gebuzinami. Toto nie je z obchodu. Aj ten pretlak je z rajčín z mojej záhradky. Verte mi, žiadne éčka!“ Milo sa usmiala.

Nuž, nedalo sa odmietnuť.

„Ďakujem, pani Gitka. Čo by som si bez vás len počal,“ vzdychol som si.

„Bežte už!“

Strčila mi dózu do ruky a vypoklonkovala ma z vlastného domu. Vôbec som jej to nezazlieval. Skôr naopak. Bol som šťastný, že ju mám.

2

S dcérou Julkou som vás už ako-tak zoznámil. Viete, že má šesť rokov, čo ale neviete je, ako vyzerá. Má gaštanové vlásky dlhé takmer po pás, zelené oči a postavu tenkú ani vŕbový prútik. Vždy vie na všetko odpovedať a pokiaľ by aj nevedela, odpoveď si vymyslí. A že je neskutočne presvedčivá, tak na to vezmite jed! Gitka je moja suseda. Je to pani na dôchodku, tesne po sedemdesiatke. Je to milá žena so zlatým srdcom. Pýtate sa, v akom sme to vlastne vzťahu? V žiadnom!

Prisahám...

Pomáha mi s výchovou Julky. Zvlášť, keď musím pracovať. Hlavne v noci. Je mi ako vlastná matka a Julkina starká. Vlastne jednu vec máme spoločnú: obaja sme vdovci.

Pani Gitka stratila manžela pred pätnástimi rokmi. Zomrel v spánku. Musel byť s Bohom asi za dobre, keď mu uštedril takú ľahkú smrť. Inak si to nedokážem vysvetliť. Tiež by som si prial takto zomrieť.

Naopak, moja manželka takto potichu nezomierala. Zomrela v bolestiach. Pred päť a pol rokom. Nejaký magor vybehol autom na chodník. Ľubka, aj keď už nič nezmohla, jedno predsa dokázala: odstrčila od seba kočiar. Malej Julinke tým zachránila život. I keď sa kočiarik prevrátil, zázrakom sa dcére nič vážne nestalo. Nemala ani len škrabanec. Naopak, manželka Ľubka skončila pod kolesami dvojtónového džípu. Chvíľu ešte žila. Desať minút po príchode záchranárov vydýchla naposledy. Aj napriek ich úsiliu ju už nedokázali priviesť späť k životu. Jej zranenia boli nezlučiteľné so životom. Ten sviniar nafúkal takmer tri promile. Už je na slobode. Po dva a pol roku. Údajne za dobré správanie. Je ťažké o tom písať. Odpusťte!

Na zrútenie sa nebol čas. Mal som totiž pre koho žiť. Odísť zo sveta vo veku dvadsaťtri rokov bol asi Ľubkin osud. Neviem.

Občas Bohu nerozumiem...

Celá starostlivosť o ten malý uzlík padla na moje plecia. Plienky, sunar, kúpanie, kŕmenie, prechádzky, nákupy, pranie, žehlenie, prebdené noci... veď to poznáte. Kruhy pod očami som mal väčšie než Júlia Hečková náušnice.

Jedného dňa mi suseda Gitka zaklopala na dvere domu. Prišla s jasnou ponukou. Myslel som, že sa mi zjavil anjel.

Odvtedy je členom našej rodiny. Teda mojej a Julkinej. Keď som celú noc preč, Gitka prespáva u nás. Má aj vlastnú izbu. Naozaj neviem, čo by som si bez nej počal. Isté je, že nebyť jej, na túto prácu by som mohol rovno zabudnúť.

No a v tejto chvíli došlo aj na mňa.

Prepáčte, že som vás až doteraz naťahoval. Som Horňák, Roman Horňák... prezývaný Remeň. Všimli ste si? Znelo to ako: Som Bond, James Bond. Nie? Nevšimli ste si tú podobnosť? Fakt nie? Tak teda ďalej...

Mám tridsaťdva rokov, som vdovec a vychovávam šesťročnú dcéru, čo už vlastne viete. Pracujem na kriminálke. Presnejšie na oddelení, kde sa až tak mnohí nehrnú. Je to oddelenie obzvlášť závažných zločinov a verte mi, môžete byť chlapom akokoľvek tvrdým, kým si zvyknete, párkrát si obzriete aj obsah vlastného žalúdka.

Sprvu som si ani ja nevedel zvyknúť na súdne verdikty, zvlášť tie, ktoré mali čokoľvek spoločné s exhumáciou tiel. V tomto obdivujem Karčiho, kolegu lekára, ktorý už ani nezráta počet hnijúcich mŕtvol, v zbytkoch ktorých sa hrabal. Nuž, začiatky boli a sú vždy ťažké.

Dnes už nemám problém takmer s ničím. Teda, aby som to uviedol na správnu mieru. Trochu mám, len som sa to naučil dokonale maskovať. Ak je vám nepríjemné hľadieť na rozsekané telo, na ktorom sa vybláznil nejaký sadistický vyjebanec, tak jednoducho lúsknete prstami a zahlásite kolegovi v uniforme: „Zakryte telo!“ A vy si spokojne odkráčate bokom a frajersky si jednu zapálite. Len tak. Akoby sa ani nechumelilo. Podčiarkujem: Akoby! V skutočnosti máme toho plné zuby, hľadieť niekomu do hrudného koša a  rátať červíkov pochutnávajúcich si na jeho orgánoch, alebo aspoň na tom, čo z nich zostalo.

Dnes som opäť odišiel z domu. Máme otvorený prípad. Prípad, aký sme ešte nemali. Za posledný týždeň prišli o život tri ženy. Prostitútky. Kňažky lásky, či ako ich nazvať.

Bože chráň, aby som niekoho urazil...

Tri mladé ženy boli popravené obzvlášť brutálnym spôsobom a pohodené v rôznych častiach mesta. Aj hlupák by si všimol, že spôsob usmrtenia bol rovnaký.

Líšili sa jedinou vecou a to bola tá najväčšia záhada: prapodivným výrezom v koži, v strede medzi prsníkmi.

Každá z vyrezaných značiek bola totiž u všetkých troch žien – iná.

3

Bola sobota. Mnohí sa zabávali v baroch či na diskotékach, iní búšili do šľapiek za pár eur, a ďalší, ktorí to naozaj mysleli vážne, seriózne pracovali na deťoch.

Ja som sedel za volantom služobného Superbu a obdivoval krivky istej mladej dámy, stojacej na odpočívadle naproti mne.

Bolo to na odbočke z výpadovky za mestom, niekoľko desiatok metrov za mestskou časťou Pereš. Neďaleko nej stála úzka dopravná tabuľa, informujúca o vzdialenosti smerom k letisku.

Displej na palubnej doske auta ukazoval 1:53 hod. Pravdupovediac, s autom som stál na prašnej ceste schovaný za kríkmi, no výhľad som mal fakt parádny.

Kráska s krátkymi čiernymi vlasmi, podobnými Rihanne, a s veľkými náušnicami, netrpezlivo prešľapovala z nohy na nohu. Mala oblečenú krátku ružovú bundu a ešte kratšiu latexovú sukňu. Odprisahal by som, že keby zdvihla nohu čo len o desať centimetrov, videl by som jej až do žalúdka. Pod sukňou mala čierne sieťované pančuchy a na nich kožené čižmy na ihličkových podpätkoch. Bohovsky „pohodlné“. No i tak bola na zahryznutie.

Bože, a tie jej kozy... Trčali v dekolte ako dva šťavnaté grapefruity. Len do nich zahryznúť. No čo, som tiež iba chlap. A ženu v polohe pod sebou, na sebe, či pred sebou som už nemal... hm, skôr si pripomeniem Vianoce.

Nuž ale o tejto sa mi naozaj môže iba zdať. I keď vzhľad jej oblečenia dával tušiť, že by sa mohla živiť prostitúciou, opak bol pravdou.

Táto krásna tridsiatnička bola Viki. Presnejšie, poručíčka Viktória Malá. Moja partnerka prezývaná Lara. Áno, tušíte správne, po hrdinke z počítačovej hry: po Lare Croft. Táto akčná animovaná 3D postavička ožila aj na striebornom plátne, vďaka talentovanej hollywoodskej kráske Angeline Jolie.

Mimochodom, nenechajte sa pomýliť jej priezviskom: Malá. V skutočnosti bola iba o desať centimetrov nižšia odo mňa. A ja meriam úctyhodných 192.

„Pochybujem, že príde,“ zarezonovalo mi zrazu v uchu v minislúchadle.

Minimikrofón mala v leme bundy ukrytý tak dokonale, že bolo takmer nemožné ho vystopovať. Nebol o nič väčší než maličká plochá batéria v náramkových hodinkách.

„Ešte chvíľu vydrž!“ snažil som sa ju uprosiť.

Už keď kvôli inému nie, tak aspoň kvôli tomu výhľadu to stálo za to. Ale to som jej povedať nemohol. Prerazila by mi nos. Prinajmenej.

Bože, tie jej stehná, pomyslel som si a zároveň sa aj zahanbil: Remeň spamätaj sa! Nie si úchyl, doriti! V duchu som sa hneval sám na seba.

Minikomunikačné zariadenia mali čo do seba. Malé slúchadlá a o nič väčšie mikrofóny. Keď však vezmete do úvahy, že na takmer centimetrový 32 GB USB kľúč vpracete vyše tridsať filmov, niekoľko stoviek fotografií, či hudobných skladieb, tak tie minikomunikačné zariadenia zase až takým zázrakom neboli.

„Čas smrti každej z nich...“

„Viem,“ štekla razantne. „Karči naznačil medzi jednou a treťou nadránom. No každú z nich našli inde. Stepujem tu zbytočne!“

„Niečo nesedí,“ zamyslel som sa a pri uvažovaní som zahryzol do pečeného cesta od Gitky.

„Prežúvaš ako ťava,“ ozvalo sa mi v slúchadle.

„Prepáč!“ povedal som a opäť schválne prehrýzol prepečený okraj pizze. Bože, tá musela trpieť...

„A vieš ty čo? Keď nad tým tak uvažujem...“

„Nad čím?“

„Keď si naznačil, že niečo nesedí. Tie hlboké rezy, vieš... u všetkých troch... a takmer žiadna krv okolo?“

„Dobrý postreh, Mejkpísová.“

„Zbieral ich ako kafilérka zatúlaných psov. Potom to znamená jediné! Na jednom mieste ich popravil...“

„... a na inom podhodil,“ dokončil som rozvitú vetu.

„Remeň, je mi kosa. Nezabalíme to?“

„Lara, už len chvíľu,“ naliehal som opäť. „Až sa vrátiš, prisámbohu, že ťa v aute zahrejem.“

„To by sa ti páčilo, čo?“ ironicky podotkla.

Usmial som sa a znovu siahol po ďalšom kúsku pizze.

„Remeň, ty v jednom kuse žerieš.“

Práve som sa snažil prehltnúť, keď sa mi ten kúsok cesta zadrhol v hrdle. Odkašľal som ako starý Kondáš.

Poviem vám, vo Vikinom uchu to musel byť poriadny masaker, keď vystrúhala vskutku bolestivú grimasu. Išlo o podobný efekt, akoby mala v ušiach slúchadlá od fonendoskopu.

„Idiot!“ vyštekla.

„Soráč!“

„Seriem ťa!“ odvrkla.

„Až ti to pomôže... vieš, že vyzeráš celkom sexi?“ Snažil som sa ju uchlácholiť komplimentom.

„Chceš ma vytočiť?“

„Bože chráň! Ja len, že keby si ešte trochu zavrtela riťou...“

„Vieš ty čo? Akcia práve skončila! Kašlem ťa! Ja krava, že som sa nechala na to nahovoriť. Som ti jedine na smiech. Čistá jeblina!“

„Ale no tak... predsa to nevzdáš! Len som žartoval.“

„Pripadá ti vtipné, keď ja odspodu mrznem, zatiaľ čo ty sa napchávaš do bezvedomia a hreješ si riť vo vyhrievanej koženej sedačke?“

„Ako odspodu? Ty nemáš nohavičky? Nevedel som, že tú rolu vezmeš až tak vážne...“

Určite to teraz zabalí, pomyslel som si. Teraz som to vážne prehnal.

„Myslela som prsty na nohách, ty debil! Choď do riti!“

Nemýlil som sa. Zabalila to!

Vykročila smerom ku mne, že ma osobne pošle do psej matere, keď ju zrazu oslnili svetlá prichádzajúceho auta.

„Ani sa nepohni!“ zavelil som.

Skamenela.

Esúvečko spomalilo.

Takmer zastavilo.

Viki sa chopila úlohy a dráždivo zapózovala.

Doriti, tá baba to fakt vie...

Prehltol som naprázdno.

Kolesá auta sa otáčali pomaly, až ste mali dojem, že ho niekto tlačí. Vo chvíli, keď sa k nej priblížil na vzdialenosť približne desiatich metrov, k stretávacím svetlám pripojil aj diaľkové. Napokon dupol na plyn a Viki bez všetkého obišiel.

„To auto...“

„Všimol som si,“ uistil som ju, že tu nesedím kvôli pohľadu na tie jej guľaté ko..., teda prsia. „Obišiel ťa druhýkrát za poslednú hodinu.“

„Nebodaj si si to všimol?“ ironicky zabŕdla.

„Netrčím tu predsa kvôli pohľadu na to cesto!“

„To o čom teraz točíš?“ stvrdla opäť v tvári.

Zrejme myslela, že narážam na jej riť. Ženy s touto partiou tela, nikdy nie sú spokojné. Myslia si, že ju majú tučnú. Jaj baby, veď sa len prizrite takej Jennifer Lopez. Má ju ako sedacia guľa. A uberá jej to na kráse? Práve naopak. Všetky jej ho závidia.

„Točím o tom, čím zaháňam hlad,“ odpovedal som s vedomím, že som to vysvetlil dostatočne jasne. Snáď sa dovtípila, že to cesto, na ktoré som myslel, bola pizza.

„Iste!“ ironicky odvrkla. „To auto, čo ak predsa...“

„Fakt si to myslíš?“

„Neviem. Iba premýšľam nahlas. No čo ak mapuje terén?“ spýtala sa. „Chápeš? Čiste hypoteticky...“

Zvláštne, zrazu ju to začalo baviť...

„V poriadku,“ pritakal som. „Ak sa objaví znova, pozrieme sa mu na zuby!“

Dobrých tridsať minút sa nič nedialo.

Pozrel som na displej digitálnych hodín v aute. 2:03.

Pičus! Neukázal sa, pomyslel som si v duchu.

Viki si šúchala dlane. Chudák dievča. Asi jej bola zima. Neviem. Teplomer v interiéri auta ukazoval 24 ͦC.

„Tak nič! Balíme!“ povedal som.

„Konečne... Už si prestávam cítiť nohy,“ vydýchla si a pohla sa smerom ku mne. Prešla krížom cez asfaltovú cestu, zo tri metre precupkala prašnou, až napokon zabočila do trávy za divý šípový ker. Bol ešte raz tak vysoký než Škoda Superb.

„Kurvafix,“ zahrešila pomerne hlasno.

Počul som to. V aute bolo totiž teplo, mal som stiahnuté okno. V podstate sa jej ani nečudujem. Vliezť ihličkami do trávy bolo to isté, ako vtláčať do mäkkej hliny ostrúhané ceruzky.

Konečne nasadla. Ako inak – ku mne. Dopredu.

Rukou som si zakryl ústa. Krútilo ma od smiechu. Všimla si to.

„Sprostý debil,“ zasyčala a treskla mi pravačkou do ramena.

Stiahla si čiernu parochňu a hodila ju za seba. Rukou si upravila vlasy.

Nuž... čo vám mám povedať. Opäť ma dostala. Boli svetlogaštanové, dlhé tesne pod lopatky. Mala ich prirodzene vlnité. Letmo sa pozrela bokom.

Dočerta, prichytila ma.

Pohľad sa mi zasekol v jej výstrihu. Prisámbohu som na nič nemyslel! Bol to iba okamih. Stotina sekundy. Proste dôsledok prirodzeného magnetu.

„Si ešte nevidel kozy?“ zahlásila.

„Ja...“ Bože, ten trapas, ani som sa nevedel vykoktať.

„Nechceš si náhodou siahnuť?“ neprestala provokovať.

„Smiem?“ nemohol som ostať za truľa.

„Dotkni sa ich... a zabijem ťa!“

Aby ste ma nemali za vola, vysvetlím to...

Lara, teda Viki Malá, je krásna baba. V najlepšom veku. Vysoká, štíhla, s prednosťami ako sa patrí. Ako sa vraví: mala čím dýchať a na čom sedieť. Proste perfektne vyrobená. Výzorom pripomínala herečku Kristannu Loken. Pre menej znalých, tú herečku, ktorá hrala trebárs v seriáli Neporaziteľná Jane, alebo vražedného cyborga Skynetu T-X v kultovom filme Terminátor 3: Vzbura strojov. Párkrát Schwarzennegrovi nakopla riť. Napokon ju dostal ten zasran, John Connor.

Päťstoštyridsaťosmička, teda cesta, na ktorej ešte pred chvíľou poskakovala uzimená Viki, sa vtom rozjasnila svetlami prichádzajúceho auta. Vozidlo spomalilo. Napokon zastalo.

„Neverím,“ zamrmlal som popod nos ako neveriaci Tomáš vo večeradle, hľadiac na Zmŕtvychvstalého.

Viki otočila hlavu a mykajúc ňou, hľadala čo najlepší výhľad spoza konárikov šípového kra.

Zbystrila a okamžite bola rovnako v obraze.

Hľadeli sme ako dvaja puci na čierne esúvečko, ktoré sa počas poldruha hodiny objavilo po tretí raz.

Teréniak chvíľu stál, napokon sa pohol.

„To ma podrž...“

„Potrebuješ viac?“ spýtala sa ma.

„Stále to nič nedokazuje. Možno nadržaný chuj, ktorý čakal, že mu pomasíruješ gule. Len váhal. Stopro, že si ho už vyhonil,“ poznamenal som.

Viki prevrátila očami a pokývala hlavou do strán.

„Napokon... preklepnúť ho môžeme. Bežná kontrola. Možno pri troške šťastia...“ navrhol som.

„Tak na čo čakáš?“ súhlasila. „Zaves sa na neho!“

Naštartoval som, zapol svetlá, zaradil rýchlosť a šliapol na plyn. Kolesá tak naozaj športovo zabrali až na prašnej ceste. Cítil som sa ako úradujúci niekoľkonásobný majster sveta v rallye, Fín Sébastien Loeb. Vybehol som na cestu, zatiahol ručnú brzdu a volantom zatočil prudko vľavo. Motor zavil ako stádo erdžiacich koní a auto sa otočilo ako čln na hladine jazera. Normálne som si to užil. Už chápem, prečo väčšina mužov dáva prednosť tomuto, trebárs i pred takým orgazmom pri babe. Toto je ten pravý adrenalín. Toto je...

Nie, nemyslite si o mne, že táram...

Aj vy, ženy, často krát uprednostníte pedikúru, kaderníka, či nákupy v značkovom butiku pred erekciou vášho žrebca. Stačí len roztiahnuť niekoľko sto eurových bankoviek ako vejár. Mýlim sa?

Koľko vecí sa dá stihnúť v pomerne krátkom čase...

Do niekoľkých sekúnd som stihol na okraj strechy auta vyložiť modrý maják a prekvaltovať Superb do päťky. Verte, či nie, cesta číslo 548, pretínajúca oblasti Nad záhradami a Košariská, zase až tak široká nie je. Teda, aspoň nie pre jazdu v noci so stoštyridsiatkou na tachometri.

Vikin život bol tak opäť raz v mojich rukách a ten môj pre zmenu v Božích.

4

„Julka,“ dohovárala dcére pani Gitka. „Julka neplač, skús to ešte raz!“

Julka potrebovala cikať. Ráno o pol tretej, iba čo sa zobudila, okamžite pribehla ku Gitke.

Deti sa zvyknú báť ísť samé na záchod.

Zvláštne...

Pritom sa neboja prebehnúť cez byt k rodičom do spálne, alebo do izby k opatrovateľke.

Gitka, ktorá si veselo odfukovala ako parná lokomotíva v depe, sprvu nevedela, čo sa deje, ani kde v tej chvíli je. Chudák. Bolo evidentné, že sa totálne odpojila od systému denného režimu a chvíľu trvalo, kým jej softvér v hlave spracoval nové informácie. Nuž, jej myslenie už bolo staršieho dáta. Dnes sa tomu zvykne vravievať – skleróza.

„Teta Gitka, potrebujem...“ stála pred ňou Julka so skríženými nôžkami.

Gitka teda vstala, čo opäť chvíľu trvalo. Strieborné vlasy, ktoré bežne nosievala uviazané v brmbolci podobnému tenisovej loptičke, mala teraz rozpustené a rozstrapatené ako čarodejnica, či prinajmenej ako Veľká Medvedica – matka Vinetua, ktorá sa práve vyteperila od ohniska z vigvamu.

Julka ju čmachla za ruku a ťahala smerom k vecku. Div, že si na chodbe nerozbila ústa o hranu vešiakovej steny.

„Tu čakaj!“ rozkázala Julka a zamkla sa vo vnútri.

Gitka zívla a chtiac-nechtiac zostala stáť pred dverami.

„Už si?“ spýtala sa po chvíli.

„Ešte nie! Nikam nechoď!“ Ozvalo sa spoza dverí.

Konečne, pomyslela si Gitka, keď začula súvislý zvuk tenkého pásiku vody.

„To bude tou kolou... vravela som ti, nemusíš ju vypiť hneď celú naraz,“ vravela polohlasno, aby ju Julka počula.

O chvíľu sa ozval splachovač a...

„Halo, Julka... čo robíš?“

Žiadna odozva, len mykanie kľučkou a beznádejné otáčanie kľúčom.

„Julka, čo je?“

„Neviem otvoriť...“

„Otoč kľúčom,“ poúčala ju ako skúsená členka hasičského záchranného zboru.

Tí riešia podobné situácie bežne.

Ozvalo sa cinknutie. Bolo nad slnko jasné, že kľúč jej vypadol zo zámky a padol na dlažbu.

„Gitkááá,“ panikárila Julka.

„Julka, Julinka... upokoj sa. Gitka je tu, pri tebe.“

„Nie si. Si za dverami...“

„Nie moja, to ty si za dverami... len sa upokoj, počuješ?“

Julka zdvihla kľúč. Slzy jej tiekli lícami ako obrovské hrachy. Nevedela trafiť do zámky.

„Julinka, srdiečko... tu som, pri tebe, neboj sa... zvládneš to... spolu to nejako zvládneme,“ neprestala ju Gitka upokojovať.

Opäť cinknutie na dlažbe. To už bolo Julku počuť rovnako ako ktorékoľvek decko, ktoré padne z bicykla a rozbije si koleno.

„Srdiečko, neplač... skús to znova,“ naliehala Gitka. „Vieš ty čo?“

„Čo?“ ozvala sa Julka už pomerne nahlas poťahujúc nosom.

„Pozri sa na mňa!“

„Ako, keď... keď si za dverami?“

„Cez dierku! Vidíš ma?“

„Nie, je tam tma!“

Gitka sa narovnala a ťapla v chodbe po vypínači.

„A teraz? Teraz ma už vidíš?“

Julka hľadiac na hnedú zreničku na opačnej strane dierky, povedala: „Vidím oko!“

„Dobre Julka. Aj ja vidím tvoje. Vidíš, tu som. S tebou. Teraz vlož kľúč... tými hrabličkami napred.“

Opäť cinknutie na dlažbe.

Znova výbuch revu.

„To nič,“ povzbudzovala Gitka Julku.

Konečne sa podarilo.

„Výborne moja... teraz ním pomaly otoč!“

„Kdeee?“

Určite nevedela ani to, ako sa volá, nie aby ešte otočila kľúčom.

Mokré oči si utrela chrbtom maličkej dlane. Opäť potiahla nos.

„Na ktorej strane máš srdiečko?“ spýtala sa Gitka.

„Tu!“ pravdepodobne naň Julka ukázala prstom, no Gitka to nijako vidieť nemohla.

„Toč smerom k srdiečku.“

Kľúč sa pohol správnym smerom.

„Ide ti to skvelééé, toč, toč... toč!“ povzbudzovala ju Gitka.

Kľúč sa pretočil, ozvalo sa cvaknutie a dvere sa otvorili. Dokorán. Podobne ako nebeská brána vítajúca kajúceho hriešnika.

Uplakaná Julka vbehla Gitke do náručia, akoby sa tá vrátila zo šesťtýždňového liečebného pobytu z Piešťan.

Spať už sama nešla. Strčila sa pod perinu ku Gitke.

Na malej váľande si pokojne odfukovala vycikaná rozvalená Julka, spolu s Veľkou Medvedicou – Gitkou, krčiacou sa na okraji. Tá v tichosti preberala guľôčky ruženca a nemo hľadela do tmavého stropu.

5

BL 455 SI. Ešpézetku čierneho esúvečka, najnovšieho modelu Hondy CR-V, sme mali priamo pred očami. Po necelej minúte jazdy. Stálo odstavené na krajnici, necelých päť metrov pred nami.

Okolie bolo trochu desivé. Bola ešte noc, niečo okolo tretej.

3:06, aby som bol presný...

Tmavý les, všade, kam som sa obzrel. Konáre stromov sa v pravidelných intervaloch farbili do bledomodra, zajedno s blikajúcim majákom.

„Opatrne!“ napomenula ma Viki.

Vytiahol som búchačku.

Nie, nebola to žiadna čé-zet osemdesiatdvojka. Vlastním Berettu deväťdesiatdvojku, štvrtej generácie. Je namieste podotknúť, že mi na ňu ministerstvo vnútra neprispelo ani centom. Kúpil som si ju za vlastné. Stála ma niečo vyše liter štyristo. Pochopiteľne som ju kúpil u našich západných susedov. Vo Viedni. Povolenie užívať ju, pochopiteľne, mám. Rovnako tak aj Viki. Tá sa však rozhodla pre Glock. Ten sa pre zmenu vyznačuje väčšou kapacitou zásobníka a nemá vonkajšiu manuálnu poistku. Skrátka, pre Viki bola táto poloautomatická kráska praktickejšia.

To iba tak na okraj...

Frajersky som si vzdychol: „Kry ma!“

Prikývla a rovnako siahla po zbrani. Vytiahla zásobník, skontrolovala muníciu a opäť ho zastrčila späť. Je to akýsi jej rituál pred každou akciou.

Rovnako ako trebárs predohra pred súložou... Tiež to nemusíte robiť a robíte! Už to patrí k životu. A takto je to správne.

Znovu kývla.

Z auta sme vystúpili takmer naraz. Život je len jeden, nemalo cenu riskovať.

Zastrelia ťa a čo?

Prvý rok niekomu chýbaš, ďalší si už zvyknú žiť bez teba. Na Všechsvätých prídu skontrolovať, či ti náhodou nepukol náhrobný kameň od mrazu a o pár rokov, obrasteného trávou, ťa obští zatúlaný pes. Teda, pokiaľ si mal to šťastie ležať v strede. Môžeš dopadnúť aj horšie. Iba kdesi pod plotom.

Preto tá opatrnosť...

Viki zostala vzadu. Postavila sa priamo pred masku Superbu.

Ja som kráčal bočnou stranou k vodičovi. Pomaly, s búchačkou v dlani. Ruku som mal spustenú, zbraň som schovával za stehnom nohy.

„Vystúpte z auta!“ rozkázal som.

Nič sa nedialo...

Ten debil bol alebo sprostý, alebo hluchý. Alebo sa sprostým a hluchým iba robil.

Všimol som si, že mal stiahnuté bočné okno. Do tmavej noci stúpal jemný kúdeľ dymu. Evidentne fajčil. O tom nebolo pochýb. Akoby to nestačilo, pridal hlas na CD prehrávači. Bol to tvrdý death metal. Určite to bolo z disku alebo z USB kľúča. Také sračky v rádiu púšťať nezvykli. Hluchý teda nebol, to už som zistil.

A to čo počúval, pre Kristove rany... hudbou by som to nenazval ani zďaleka. Akoby škrtili nejakého chlapíka. Jeho nezrozumiteľný bľabot sprevádzali bicie, do ktorých trieskal nejaký feťák, a rovnako tak gitary, ktoré zneli približne ako škrabanie vidličkou na tabuľu. Proste, des...

„Vystúpte z toho auta,“ zopakoval som znovu, avšak už som pritlačil o čosi viac na hlasivky.

Ten idiot ma totálne ignoroval.

A máš to spočítané, pomyslel som si. Fakt som bol rozhodnutý vytiahnuť ho z auta hoci aj za vlasy. Bolo mi to jedno. Skrátka, nerešpektoval výzvu policajného dôstojníka. V podobných prípadoch je dovolené použiť i zlomok tvrdšej represie.

Vymletý chuj, pomyslel som si v duchu.

„Posledná výzva!“ pokúsil som sa ho zaujať naposledy. „Vylez s rukami nad hlavou! Počuješ? Vypadni von z auta!“ už vo mne vrelo.

Pomaly vysunul z okna ruku. Spomedzi prstov mu vypadol ohorok cigarety. Iskry sa rozleteli po asfalte.

„Teraz druhú! Chcem vidieť obidve ruky!“ neprestával som ziapať.

A to čo nasledovalo potom, verte mi, sa udialo v priebehu snáď ani nie desiatich sekúnd.

Ten sviniar vedel presne čo robí.

V strednom späťáku sledoval Viki za autom a zároveň aj mňa v ľavom bočnom.

„Remeň!“ skríkla Viki bezprostredne po tom, ako si všimla biele svetlo. Vodič totiž zaradil spiatočku.

Motor zaburácal, gumy zapišťali ani poplašné zariadenie.

Auto ako blesk vyrazilo vzad.

Nestačil som ani zdvihnúť ruku, nie to ešte zamieriť. Vtom som pocítil tupú ranu, priamo v strede hrudníka. Tá bolesť bola hrozná. Nárazová. Mal som pocit, akoby ma niekto z celej sily udrel bejzbalovou pálkou priamo po hrudnej kosti. Padol som horeznačky na zem.

Skúste sa hodiť chrbtom na asfalt... pochopíte!

V rovnakom čase som začul hroznú ranu. Ležiac na zemi som otočil hlavu smerom k Viki. Nevidel som ju. Iba esúvečko vpasované do prednej masky služobného Superbu.

Mráz mi prebehol po chrbte a oblial ma studený pot. S ukrutnou bolesťou v hrudi som sa ako tak snažil postaviť na nohy. Zapotácal som sa.

Gumy tereniaka znovu zapišťali. Mal som pocit, že v ruke držím dvadsaťkilogramovú nákovu, nie odľahčenú pištoľ.

Tereniak sa vyrútil priamo na mňa. V pude sebazáchovy som podskočil. To jediné mi napadlo. A možno vďaka tomu mi nedolámal nohy ako zápalky. Zrazu som sa ocitol na prednej kapote auta. Sila nárazu, snáď aj poloha môjho tela, či iné fyzikálne zákony mali za následok, že som sa pretočil o takmer 360 stupňov, akoby na horskej dráhe, a následne letel kamsi bokom. Pristál som tvrdo na okraji cesty. Cítil som sa, akoby na mňa padol strom. Prvá myšlienka, ktorá mi napadla, bola moja Julka. Nevedel som, či žijem, či už som mŕtvy, či ju ešte uvidím, a či toto, čo prežívam, nie sú už len akési dozvuky umierajúceho mozgu.

Zahmlilo sa mi pred očami...

Všimol som unikajúce auto s rozbitým zadným nárazníkom, napínal som oči, snažil sa vyostriť obraz. Otočil som hlavou. Pre rozbitým Superbom ležala na zemi Viki. Chcel som sa vykríknuť, ale nešlo to. Vypľul som krv. Niečo vo mne túžilo zakričať, no nevládal som. Akoby som stratil hlasivky. Posledné, čo som vnímal, bolo ležiace telo mojej partnerky na chladnom asfalte.

Zabil ju. Pritlačil o auto. Dočista ju rozmliaždil, pomyslel som si.

Vtom som začul zvuk nejakého motora. Opäť som otočil hlavu. Nevládal som ju ani zdvihnúť. Akoby vážila päťdesiat kíl. Posledné, čo si pamätám, boli akési svetlá. Tie sa približovali čoraz viac. Už boli takmer pri mne. Začul som niečo ako hlasy, no zneli, akoby vychádzali z hlbokej studne. Boli hrubé, akoby ani nepatrili ani ľuďom. Strácal som obraz, prestával vnímať všetko naokolo.

Zrazu tma... Ticho... Totálne okno...

6

Pred vchodom urgentného príjmu starej nemocnice zaflekovala tmavočervená Kia Ceed. Vybehol z nej muž vo veku tesne po päťdesiatke. Oblečený iba naľahko. Občas sa to stáva, ak dotyčného vytiahnu priamo z postele. V svetlomodrom tričku, v čiernych šušťákoch značky Adidas a so vsuvkami na nohách vbehol do vchodových dverí budovy.

Vletel do čakárne a bez ostychu zabúchal na dvere.

„Horí?“ značne nervózne položila otázku zdravotná sestra, hneď ako otvorila dvere.

„Prijali ste na ošetrenie dvoch policajtov? Dnes v noci?“ odrapotal jedným dychom a zároveň sa znovu zhlboka nadýchol. Fučal ako návštevník Tatier pod vrcholom Skalnatého Plesa.

„Pýta sa kto?“

„Prepáčte,“ siahol do vrecka šušťákov. Vybral kožené puzdro s preukazom aj odznakom policajného zboru a predstavil sa: „Major Kuba!“

„A tí dvaja, hm?“ nadvihla obočie.

„Nadporučík Horňák a poručíčka Malá... som ich priamy nadriadený. Sú tu? Smiem ich vidieť?“

„Moment,“ otočila vo dverách hlavu a povedala: „Major Kuba od polície,“ nadhodila bradou a dodala: „Ich priamy nadriadený...“

„V poriadku,“ zaznel mužský hlas, kdesi spoza dverí.

„Poďte,“ povedala, kývla rukou a otvorila dvere dokorán. „Pán doktor ich práve ošetruje.“

Keď som zbadal Kubu, nejako zvláštne sa mi urobilo pri srdci. Nie, mýlite sa. Nebola to láska, skôr rešpekt. Vetril som problém...

Prečo sme ho prezývali Iceman, malo svoj opodstatnený dôvod.

Sedel som na lôžku a kymácal nohami. Bolo dosť vysoké. Mierne som sa usmial a vydal divný zvuk. Ten dosiahnete, keď trochu zatlačíte na dutiny... ako keď si zabrumkáte popod nos. Zvyčajne sa týmto gestom navodzuje pohodová atmoška. Akože: nerobte si starosti, všetko je v najlepšom poriadku.

Kuba ma preskenoval ako zlobor Shrek, ktorý práve nemal svoj deň.

Oblial ma studený pot.

Následne hodil pohľad na Viktóriu. Tá ležala chrbtom na druhom lôžku. Skláňal sa nad ňou lekár a čistil tržnú ranu na čele. Tesne pod vlasmi.

Až sa zotaví, tú jazvu vôbec nebude vidieť. Na poranenej ruke priloženej k telu mala tmavočervený fľak po zaschnutej krvi.

„Dobré ráno,“ pozdravil lekár. „Prepáčte, ruku vám nepodám.“

Iste. Kuba to chápal. Kvôli dezinfekcii Vikinho čela.

Ja som bol vyzlečený do pol pása, iba v rifliach. Pripadal som si ako model, pripravený na záber fotografa. Ibaže toto nebola ilúzia. Bola to skutočnosť. Každá kvapka krvi bola skutočná. Žiadna farba, ani nič umelé. V strede hrudníka som mal badateľnú modrinu o veľkosti polovice mužskej päste. Dolnú peru som mal rozbitú, odraté rameno som už mal ošetrené a previazané sterilným obväzom. Nadýchol som sa...

Kuba ma však predbehol.

„Ako sú na tom, pán doktor?“

„Nuž ako po prestrelke na divokom Západe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krutá hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.