Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami,

ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované

užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními

známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními

známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA,

PACIFIC & LATIN AMERICA

Wizards of the Coast, Inc.

P:O: Box 707

Renton, WA 98057-0707

+1-800-324-6496

EUROPEAN HEADQUARTERS

Hasbro UK Ltd.

Caswell Way

Newport, Gwent NP9 0YH

GREAT BRITAIN

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2009 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Map by Todd Gamble

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-677-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-678-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Předehra

Suljak, jeden z pěti vrchních kapitánů, kteří vládli Luskanu, a bývalý velitel jedné z nejúspěšnějších pirátských lodí, jaká kdy terorizovala Mečové pobřeží, se nedal jen tak zastrašit. Byl extrovert, který na všechno reagoval křikem, a jeho hlas tak často zněl ve vládnoucí radě nejhlasitěji. Dokonce i Mystické bratrstvo, které, jak mnozí věděli, tvořilo skutečnou moc ve městě, mělo problém podrobit si ho. Řídil Suljakovu loď a ze svého Suljakova doupěte kontroloval řadu kupců a rváčů v jižní části centra Luskanu. Jeho sídlo nebylo výstavní, rozhodně se nemohlo měřit s hradem se čtyřmi věžemi vrchního kapitána Taerla ani s nedobytnou věží vrchního kapitána Kurta, bylo ale dobře chráněné a stálo pohodlně blízko sídlu Retnora, Suljakova nejbližšího spojence mezi kapitány.

Přesto se Suljak cítil nejistý, když vcházel do Deseti dubů, paláce Retnorovy dopravy. Starý Retnor tam nebyl a ani neměl být. Hovořil prostřednictvím muže, který se zdál ze všech lidí v místnosti nejméně děsivý, prostřednictvím nejmladšího ze svých tří synů.

Suljak ale věděl, že vzhled může být zavádějící.

Kensidan, malý, hezky upravený muž elegantně oděný do tmavě šedých a černých barev a s vlasy ostříhanými podle poslední módy, seděl s nohou zkříženou přes koleno v pohodlném křesle uprostřed zadní části prostého pokoje. Říkalo se mu „Vrána“, protože nosil černou pláštěnku se stojáčkem a vysoké černé boty, které měl pevně zašněrované až do půlky lýtek. Kráčel trochu prkenně jako pták se ztuhlýma nohama. Když se k tomu přidal dlouhý, zahnutý nos, bylo všem, kdo ho spatřili, ihned jasné, jak k přezdívce přišel, a to už před rokem, dříve než začal nosit pláštěnku. Jakýkoli kouzelník by snadno poznal, že se v tom kousku oděvu ukrývá magie, mocná magie, a o podobných předmětech se říkalo, že navozují změny ve svém nositeli. Podobně jako v případě trpasličího opasku, který nositeli postupně vnukával vlastnosti trpaslíka, i Kensidana jeho plášť ovlivňoval. Jeho krok se stal ještě prkennějším, nos delším a zahnutějším.

Neměl vytrénované svaly ani mozolnaté ruce. A na rozdíl od mnoha jiných Retnorových mužů si Kensidan nezdobil své tmavě hnědé vlasy. Nenosil nic blýskavého. A co víc, v polstrovaném křesle vypadal ještě menší, z nějakého nevysvětlitelného důvodu to k němu ale všechno sedělo.

Kensidan byl středobodem místnosti a všichni se nakláněli blíž, aby zachytili každé jeho tiše pronesené slovo. A kdykoli se zavrtěl nebo pohnul v křesle, všichni v nejbližším okolí sebou mimoděk trhli a nervózně se rozhlédli.

Tedy všichni až na trpaslíka, který stál kousek vpravo za Kensidanovým křeslem samozřejmě. Mohutné paže měl založené na soudkovité hrudi a dlouhé provazce jejich svalů přerušovaly černé, korálky ozdobené copánky jeho hustého vousu. Zbraně zvané řemdihy mu trčely zpoza ramen a jejich hřeby pobité hlavy visely na koncích řetězů ze sklové oceli. Ty nechtěl nikdo okusit, dokonce ani Suljak. Kensidanův „přítel“, svalovec, který nedávno dorazil z východu, už vybojoval řadu bitek v docích a všichni jeho protivníci buďto zemřeli, nebo si mrtví být přáli.

„Jak se daří otci?“ zeptal se Suljak Kensidana, třebaže stále neodtrhl oči od nebezpečného trpaslíka. Posadil se stranou před Kensidana.

„Retnorovi se vede dobře,“ odvětil Kensidan.

„Na starce?“ odvážil se Suljak nadhodit a Kensidan jen kývl.

„Říká se, že se chystá odejít na odpočinek nebo už to udělal,“ pokračoval Suljak.

Kensidan si opřel lokty o područky, propletl si prsty a opřel si o ně bradu v zamyšlené póze.

„Prohlásí tě za svého nástupce?“ zatlačil Suljak.

Mladší muž, kterému bylo sotva pětadvacet let, se tomu zasmál a Suljak si odkašlal.

„To by se vám nelíbilo?“ zeptal se Vrána.

„Víš, že to není pravda,“ protestoval Suljak.

„A co si o tom myslí ostatní?“

Suljak chvíli zvažoval odpověď, pak pokrčil rameny. „Nebude to nečekané. Jestli to uvítají? Možná, nespustí tě ale z očí. Vrchní kapitáni si dobře žijí a nechtěli by, aby někdo narušil rovnováhu věcí.“

„Tím chcete říct, že jejich ctižádost padla za oběť jejich úspěchu.“

Suljak opět pokrčil rameny a lehce řekl: „Copak dost není nikdy dost?“

„Ne,“ odvětil Kensidan s otevřenou, brutální upřímností a opět sebral Suljakovi vítr z plachet.

Suljak se rozhlédl po mnoha pobočnících, pak propustil toho svého. Kensidan udělal totéž – ponechal si u sebe jen trpasličího strážce. Suljak se kysele zadíval za sedícího muže.

„Můžete mluvit otevřeně,“ pravil Kensidan.

Suljak kývl na trpaslíka.

„Je hluchý,“ vysvětlil Kensidan.

„Neslyšim ani slovo,“ potvrdil trpaslík.

Suljak potřásl hlavou. Věděl, že musí říct, kvůli čemu přišel, proto začal: „Opravdu máš v úmyslu jít po bratrstvu?“

Kensidan neměl ve tváři žádný výraz, žádné emoce.

„Věž nazývá domovem víc než stovka kouzelníků,“ připomněl Suljak.

Žádná odpověď, žádná reakce.

„Mnozí z nich jsou arcimágové.“

„Předpokládáte, že hovoří a konají v souladu,“ opáčil Kensidan nakonec.

„Arklem Grít je má pevně pod kontrolou.“

„Kouzelníky nemůže mít nikdo pod kontrolou,“ odvětil Kensidan. „Jsou to sobci, kteří slouží jen vlastním zájmům.“

„Říká se, že Grít podvedl samu smrt.“

„Smrt je trpělivý protivník.“

Suljak frustrovaně zafuněl. „Obcuje s ďábly!“ vyhrkl. „Nesmíš brát Gríta na lehkou váhu.“

„Nikoho na lehkou váhu neberu,“ ujistil ho Kensidan ostře.

Suljak si povzdychl a uklidnil se. „Prostě si myslím, že je třeba dát si na ně pozor, to je všechno,“ vysvětlil tišeji. „Teď už i obyvatelé Luskanu vědí, že pět vrchních kapitánů, mezi nimi i tvůj otec, je pouhými loutkami mistra Arklema Gríta. Má mě pod palcem už tak dlouho, že jsem zapomněl, jaké to je cítit vítr na přídi lodě. Možná nadešel čas znovu se chopit kormidla.“

„Ten čas nadešel už dávno. A jediné, co potřebujeme, je, aby se Arklem Grít i nadále cítil sebejistý ve své nadřazenosti. Drží v rukách příliš mnoho vláken. Stačí, aby se několik z nich rozmotalo, a celá jeho tapiserie moci se rozpadne.“

Suljak potřásl hlavou, protože si tím tak jistý nebyl.

„Trojí štěstí je na cestě?“ zeptal se Kensidan.

„Maimum vyplul dnes ráno, ano. Má se sejít s lordem Ostružiníkem z Hlubiny?“

„Ví, co má dělat,“ odvětil Kensidan.

Suljak se zamračil, protože pochopil, že to znamená, že to nepotřebuje vědět. Chápal, že v tajemství je moc, byl ale příliš emocionální, než aby ho dokázal uchovat dlouho.

Vtom Suljak pochopil a pohlédl na Kensidana s ještě větším respektem, pokud to vůbec bylo možné. Jeho podstatou bylo právě tajemství, bylo zdrojem jeho moci nad ostatními, která všechny neustále nutila se k němu naklánět. Kensidan měl ve hře mnoho pěšáků, nikdo ale nevěděl o všech.

V tom byla Kensidanova síla. Všichni okolo něj stáli na písku, kdežto on na pevné skále.

„Takže to bude Deudermont?“ zeptal se Suljak, protože byl odhodlaný utvořit si aspoň nějaký srozumitelný obrázek. Nad ironií této možnosti zavrtěl hlavou.

„Kapitán Mořského skřítka je skutečným lidovým hrdinou,“ pravil Kensidan. „Možná jediným hrdinou luskanského lidu, který nemá nikoho, kdo by ho hájil před mocnými.“

Suljak se nad jeho urážkou uculil, neboť si připomněl, že pokud bylo popíchnutí nasměrováno proti němu, pak mířilo logicky i proti Kensidanovu vlastnímu otci.

„Deudermont je zásadový muž a toho můžeme využít,“ vysvětlil Kensidan. „Rozhodně není přítelem bratrstva.“

„Nejlepší válka je ta vedená skrz prostředníky, co?“ řekl Suljak.

„Ne,“ opravil ho Kensidan. „Nejlepší válka je ta, ve které nikdo neví, kdo tahá za nitky.“

Tomu se Suljak zachechtal a nemohl nesouhlasit. Jeho smích ale tlumil Kensidan Vrána. Jeho partner, spojenec… muž, kterému se neodvažoval věřit.

Muž, kterému nemohl nikdy uniknout.

„Suljak ví dost, ale ne příliš?“ zeptal se Retnor, když se k němu Kensidan později připojil.

Kensidan otce chvíli studoval, potom kývl. Jak staře nyní Retnor vypadal, když mu pod očima a na tvářích visela ve velkých, plandajících záhybech bledá kůže. Za poslední rok značně zhubl a jeho pleť, zhrublá roky na moři, ztratila na pružnosti. Pohyboval se prkenně, protože měl bolavou páteř, a když mluvil, vypadalo to, jako by měl v ústech kus látky, jeho hlas totiž zněl tlumeně a slabě.

„Dost na to, aby mi padl na meč,“ odvětil Kensidan, „ale neudělá to.“

„Věříš mu?“

Kensidan kývl. „Oba chceme stejnou věc. Ani jeden z nás nechce sloužit Arklemu Grítovi.“

„Jako jsem to dělal já, chceš říct,“ odsekl Retnor, ale Kensidan vrtěl hlavou, ještě než stařec domluvil.

„Vybudoval jsi základy všeho, na čem teď stavím,“ řekl. „Bez tvého dalekého dosahu bych se neodvažoval proti Grítovi zasáhnout.“

„Toho si cení i Suljak?“

„Je jako hladovějící muž, který v dálce vidí hostinu. A chce získat místo u stolu. Ani jeden z nás se bez toho druhého na hostinu nedostane.“

„Takže ho pozorně sleduješ.“

„Ano.“

Retnor se sípavě zasmál.

„A Suljak je příliš hloupý, než aby mě zradil způsobem, který bych nedokázal předvídat,“ dodal Kensidan a Retnorův smích rychle přešel v zamračení.

„Pozor si musím dát na Kurta, ne na Suljaka,“ řekl Kensidan.

Retnor o jeho slovech chvíli přemýšlel, pak kývl. Vrchní kapitán Kurt, který žil na Strážním ostrově v blízkosti Věže, byl patrně nejsilnější z pěti vrchních kapitánů a dozajista byl jediný, kdo mohl konkurovat Retnorově lodi. A Kurt byl navíc velmi chytrý, kdežto Retnorův přítel Suljak musel být často veden za ruku, což musel uznat sám Retnor.

„Tvůj bratr je v Mirabaru?“ zeptal se Retnor.

Kensidan kývl. „Osud k nám byl laskavý.“

„Ne,“ opravil ho Retnor. „Arklem Grít udělal chybu. Paní Jižní věže i paní Severní věže mají zájem na jeho plánované infiltraci a ovládnutí jejich domoviny, jejich cíle jsou ale naprosto odlišné. Arklem Grít je příliš pyšný a sebejistý, než aby si uvědomil, jak nejistá jeho pozice je – pochybuju, že by tušil, jak moc se Arabet Raurym zlobí.“

„Je na palubě Trojího štěstí a hledá Mořského skřítka.“

„A lord Ostružiník očekává Deudermonta v Hlubině,“ prohlásil Retnor a pochvalně kývl.

Kensidan Vrána dovolil, aby se jeho netečný obličej roztáhl ve vzácném úsměvu. Rychle ho ale potlačil a připomněl si, jak nebezpečná může být pýcha. Kensidan ale měl právo být pyšný na spoustu věcí. Byl žonglér, který měl ve vzduchu spoustu míčků, a všechny se bezchybně a jistě otáčely kolem své osy. Na východě byl dva kroky před Arklemem Grítem a na jihu si získával spojence, kteří o tom neměli ani tušení. Jeho značná investice – celé pytle zlata – byla dobře utracena.

„Mystické bratrstvo musí na východě selhat,“ podotkl Retnor.

„Musí trpět a odhalit se,“ souhlasil Kensidan.

„Dej si ale dobrý pozor na kouzelnici dohlížitelku Stínoplášť,“ varoval ho starý vrchní kapitán a myslel tím měsíční elfku Valindru, paní Severní věže. „Pokud se Grítovy plány na ovládnutí Stříbrného pomezí, místa, které nenávidí, zdrží, rozčílí se.“

„A bude z toho vinit kouzelnici dohlížitelku Arabet Raurym z Jižní věže, dceru markýze Elastula, který může ztratit tolik co Arabet, pokud se Arklem Grít chopí moci.“

Retnor se chystal promluvit, pak ale jen pohlédl na syna, sebejistě se usmál a kývl. Jeho chlapec všechno chápal, všechno.

Nic nepřehlédl.

„Mystické bratrstvo musí na východě selhat,“ zopakoval, aby si ta slova užil.

„Nezklamu tě,“ slíbil Vrána.

1

TKANÍ TAPISERIE

Milión, milión změn – nespočet změn! – každý den, každý úder srdce každého dne. Taková je podstata věcí, světa, každé rozhodnutí znamená křižovatku, každá kapka deště je nástrojem jak zkázy, tak stvoření, každé lovící i každé sežrané zvíře mění trochu přítomnost.

V širším měřítku jsou sotva a jen zřídka znatelné, ale různorodost kousků, které tvoří každý obraz, není konstantní a stejně proměnný je i způsob, jakým na ně pohlížíme.

Moji přátelé a já nejsme typickými obyvateli Faerûnu. Zcestovali jsme půlku světa, já navíc v podzemí i nad zemí. Většina lidí ale nikdy nespatří svět za hranicemi svého města, někteří pak dokonce ani odlehlé části místa, kde se narodili. Jejich existence je přízemní a známá, pohodlná a rutinní a omezuje se na provinční kostelík a hrstku dlouholetých přátel.

Já bych takto žít nemohl. Nuda vztyčuje dusivé zdi a drobné změny každodenní existence by do těchto neprůhledných bariér nevyřezaly dostatečně velká okna.

Z mých společníků by podobný život vyhovoval asi jedině Regisovi, tedy dokud by měl dost dobrého jídla a mohl zůstat ve styku s okolním světem. Častokrát mě napadlo, jak dlouho asi dokáže půlčík zůstat ležet na stejném místě na břehu stejného jezera se stejným vlascem bez návnady uvázaným na palci u nohy.

Vrátil se k podobnému životu Wulfgar? Zmenšil svůj svět a utekl před tvrdými pravdami reality? Pro něj je to možné, protože si nese hluboké emocionální jizvy, avšak Catti by život plný rutiny nesnesla, nemohla by jít s ním. Tím jsem si zcela jistý. Má totiž toulavé boty stejně jako já, oba nás ovládá touha cestovat – a to i když každý jdeme vlastní cestou, jsme si totiž jisti svojí láskou a konečným shledáním.

A Bruenor se své omezené existenci s vrčením a bručením vzpírá každý den, čehož jsem očitým svědkem. Je králem Mitrilové síně a na dosah má nepředstavitelné bohatství. Každé jeho přání mu může splnit zástup až na smrt věrných poddaných. Přijímá odpovědnost své linie a královský stolec se k němu dobře hodí, neustále s ním ale bojuje, jako by k němu byl přivázán. Mnohokrát našel a stále nachází výmluvy, aby mohl síň opustit a vydat se na nějakou výpravu, a to bez ohledu na nebezpečí.

Stejně jako Catti a já ví, že strnulost vede k nudě a nuda představuje malinkou smrt.

Své životy totiž poměřujeme podle změn, podle nezvyklých okamžiků, jako jsou první pohled na nové město nebo první nádech na vysoké hoře, plavání v řece studené po tání nebo zuřivá bitva ve stínu Kelvinovy mohyly. Tyto zvláštní zkušenosti tvoří vzpomínky a desetiden těchto vzpomínek stojí za víc než rok rutiny. Kupříkladu si pamatuji svoji první plavbu na Mořském skřítkovi stejně jako první polibek od Catti, třebaže plavba trvala pouze několik desetidnů a já žil už víc než tři čtvrtiny století, vzpomínky na tu plavbu jsou v mé paměti živější než některé roky, které jsem strávil v sídle rodu Do’Urden, uvězněný v rutině stále stejných povinností drowského chlapce.

Je pravda, že mnoho bohatších lidí, které znám, dokonce i páni Hlubiny, otevře své měšce a zaplatí si cestu na vzdálené místo, aby si odpočinuli. A i když cesta neproběhne podle plánu, ať už kvůli špatnému počasí, nepříjemné společnosti, nechutnému jídlu, nebo dokonce kvůli lehčím nemocem, všichni budou tvrdit, že cesta za tu námahu a zlato stála. Nejvíce si ale necení samotné cesty, nýbrž vzpomínky, která po ní zůstala a kterou si s sebou vezmou do hrobu. Život vychází z prožitků, to je jisté, ale také ze vzpomínek a z vyprávění.

Naopak v Mitrilové síni vidím mnoho trpaslíků, hlavně těch starších, kteří si užívají rutinu a každý jejich krok zrcadlově odráží kroky včerejší. Každé jídlo, každá hodina práce, každé seknutí krompáčem nebo úder kladivem sledují vzory, které si během let vžili. Vím, že jde o přelud, nahlas bych to ale neřekl. Jedná se o nevyslovenou, interní logiku, která je na stejném místě neustále žene vpřed. Dokonce se o tom zmiňuje jedna stará trpasličí píseň:

Todleto sem dělal včera,

a nejsem v síni Moradina,

dyž to budu dělat znova,

ani dneska neumřu.

Jedná se o prostou, přímou logiku, ale také o past, protože když jsem tyto věci dělal včera a dělám je i dnes, je rozumné domnívat se, že výsledek bude stejný.

Totiž ten, že zůstanu naživu, abych mohl tytéž věci dělat zase.

A tak se z obyčejné rutiny stane – falešná – jistota pokračujícího života, která mě ale nutí přemýšlet. I kdyby to byla pravda, i kdyby dělání stejné věci každý den vedlo k nesmrtelnosti, nebyl by rok takové existence stejný jako ta nejděsivější smrt?

Podle mě je to špatná logika a vede k přesnému opaku toho, co klamně slibuje! Deset let takového života je nejrychlejší cestou ke smrti, stane se z nich totiž pouze mdlá sbírka chvil, které proletí kolem bez zastavení, pouhá existence. Protože ony údery srdce, hodiny a dny, v sobě nenesou žádnou variaci, nevyčnívá z nich žádná vzpomínka, žádný první polibek.

Vydat se na cestu a přijmout změnu mohlo v těch nebezpečných dobách ve Faerûnu vést ke kratšímu životu. Ale v oněch hodinách, dnech a letech, ať už existenci měříte jakkoli, jsem prožil mnohem delší život než kovář, který neustále buší stejným kladivem do stejného místa na stejném kusu kovu.

Protože život tvoří zážitky a dlouhověkost se v konečném důsledku poměřuje vzpomínkami, takže ti, kdo mohou vyprávět tisíc příběhů, žili vlastně mnohem déle než ti, kdo přijali rutinu.

- Drizzt Do’Urden

1

Silný vítr a klidné moře

S napnutými plachtami, vrzajícím trupem a vodou stříkající vysoko od přídě poskakovalo Trojí štěstí po vlnách s ladností tanečníka. Směska zvuků splývala v chór, který dodával energii i inspiroval, a mladého kapitána Maimuna napadlo, že kdyby si najal k povzbuzení posádky muzikanty, přidali by velmi málo k přirozené hudbě okolo nich.

Vydali se na lov a všichni muži i ženy na palubě to vnímali a slyšeli.

Maimun stál na přídi na pravoboku, pevně se držel vodicího lana, hnědé vlasy mu vlály ve větru a rozhalená košile se mu osvěžujícím způsobem hlasitě třepotala a odhalovala jako dehet černou jizvu na levé straně hrudníku.

„Jsou blízko,“ ozval se za ním ženský hlas, a když se Maimun pootočil, spatřil kouzelnici dohlížitelku Arabet Raurym, paní Jižní věže.

„To ti říká magie?“

„Copak to necítíš?“ odpověděla žena a koketně pohodila hlavou, aby vítr zachytil její po pás dlouhé rusé vlasy a přehodil jí je přes rameno. Blůzku měla stejně rozhalenou jako Maimun košili a mladý muž nemohl neobdivovat její svůdnost.

Vzpomněl si na předchozí noc a na tu předtím a tu ještě před ní – na celou příjemnou cestu. Arabet mu kromě velké částky, kterou zaplatila za svezení, nabídla i báječnou, vzrušující plavbu a Maimun musel přiznat, že ho nezklamala. Byla asi stejně stará jako on, bylo jí něco přes třicet, byla inteligentní a atraktivní, někdy drzá, jindy upejpavá, čímž vyváděla Maimuna i všechny ostatní muže kolem sebe z míry a probouzela v nich zájem získat ji. Arabet dobře věděla, jakou má moc, a Maimun věděl, že to ví, přesto se od ní nedokázal odpoutat.

Arabet k němu přistoupila a hravě mu prohrábla husté vlasy. Rychle se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že se nikdo z posádky nedívá, protože její chování jen umocňovalo to, že je na velení lodi dost mladý a že vypadá ještě mladší. Byl drobný, šlachovitý, ale silný, měl chlapecké rysy a světle modré oči. Přestože jeho ruce byly mozolnaté jako ruce všech poctivých námořníků, jeho pleť ještě nezískala zvětralý, kožnatý vzhled někoho, kdo trávil příliš mnoho času na žhavém slunci.

Arabet se odvážila vsunout mu ruku za rozhalenou košili a prsty mu přejela po hladké kůži k hrubšímu místu, kde kůže a dehet splývaly, a Maimun si uvědomil, že obvykle nosí košili víc rozhalenou, aby stavěl na odiv svoji jizvu, čestný odznak, který měl všem okolo připomenout, že strávil většinu života s nožem v ruce.

„Jsi protiklad,“ pravila Arabet a Maimun se jen usmál. „Něžný a silný, jemný a drsný, laskavý a nemilosrdný, umělec a válečník. S loutnou v ruce zpíváš hlasem sirény a s mečem bojuješ se zarputilostí drowského bojového mistra.“

„Odrazuje tě to?“

Arabet se zasmála. „Hned bych tě odtáhla do kajuty,“ odvětila, „ale jsou blízko.“

Jakoby na znamení – a Maimun si byl jistý, že Arabet si svoji předpověď ověřila magií, než ji vyřkla – zakřičel námořník z vraního hnízda: „Plachty! Plachty na obzoru!“

„Dvě lodě,“ řekla Arabet Maimunovi.

„Dvě lodě!“ zavolal muž ze strážního koše.

„Mořský skřítek a Quelchova pošetilost,“ dodala Arabet. „Jak jsem říkala, než jsme opustili Luskan.“

Maimun se při pohledu na manipulativní kouzelnici mohl jen bezmocně zasmát. Připomněl si, jak příjemná plavba zatím byla a že po jejím úspěšném zakončení obdrží celý pytel zlata.

A hořkosladce zavzpomínal i na Mořského skřítka a Deudermonta, na svoji starou loď a svého starého kapitána.

„Ano, kapitáne, je to Argus Blít, jinak jsem syn barbarského krále a orcké královny,“ prohlásil Wailan Mikant. Když domluvil, trhl sebou, protože si vzpomněl, že teď slouží pod kultivovaným mužem. Změřil si Deudermonta od jeho elegantně zastřiženého plnovousu po vysoké, naleštěné černé boty. Kapitán měl nyní ve vlasech víc šedin, ale pořád ne moc na muže staršího padesáti let, vypadal díky nim jen ještě vznešeněji a působivěji.

„Takže dlužím Domasu Strmdolovi láhev nejlepšího vína,“ opáčil Deudermont lehce a Mikant se opět uvolnil. „I když jsem pochyboval, ukazuje se, že informace, které jsi od něj získal, jsou správné a my máme toho špinavého piráta konečně na dosah.“ Poplácal Mikanta po zádech a ohlédl se přes rameno po kouzelníkovi Mořského skřítka, který seděl na okraji velitelské paluby a houpal hubenýma nohama pod těžkým hábitem. „Brzy se ocitne na dostřel katapultu,“ dodal Deudermont hlasitě, aby upoutal Robilardovu pozornost, „pokud nám kouzelník naplní plachty větrem.“

„Švindlujete, abyste vyhrál,“ odvětil Robilard, dramaticky zamával prsty a prsten, díky němuž ovládal vrtošivý vzdušný živel, vyvolal další silný poryv větru, po kterém trup Mořského skřítka zapraskal.

„Už mě unavuje honit se za ním,“ opáčil Deudermont, čímž chtěl říct, že už se nemůže dočkat, až sprostého piráta, kterého pronásledoval, konečně konfrontuje.

„Mě už unavil dávno,“ odvětil kouzelník.

Deudermont se nehádal, věděl totiž, že výhodu Robilardovy magie snižovaly prudké vichry. Na klidném moři mohl Mořský skřítek svištět vpřed, hnaný kouzelníkem a jeho prstenem, zatímco jejich kořist se sotva hnula z místa. Kapitán poplácal Mikanta po rameni a odvedl ho stranou, k novému, vylepšenému katapultu Mořského skřítka. Byla to trpasličí zbraň silně vyztužená kovem, aby mohla pálit mnohem těžší střely. Vrhací rameno a koš se prohýbaly pod tíhou hromady řetězů, které zkušený střelmistr rozložil tak, aby dosáhl co nejdelšího dostřelu.

„Za jak dlouho?“ zeptal se Deudermont důstojníka stojícího s kukátkem v ruce u katapultu.

„Už teď ho můžeme trefit hořící smůlou, abychom ale dostali řetězy do vzduchu dost vysoko na potrhání plachet… na to se budeme muset přiblížit ještě o padesát yardů.“

„Jeden yard na každý poryv větru,“ podotkl Deudermont a s falešným odevzdáním si povzdychl. „Potřebujeme silnějšího kouzelníka.“

„Tak to už pak jedině samotného Elminstera,“ odsekl Robilard. „A ten by vám nepochybně spálil plachty při jednom ze svých pomatených teatrálních gest. Ale prosím, najměte si ho. Užiju si volno, a navíc se dobře pobavím, až budete muset zpátky do Luskanu doplavat.“

Tentokrát byl Deudermontův povzdech opravdový.

Stejně jako Robilardův úsměv.

Trup Mořského skřítka opět zavrzal, jak dopředu nakloněné stěžně tvrdě řezaly přídí tmavé vody.

Krátce poté už všichni na palubě, a to včetně zdánlivě netečného kouzelníka, se zatajeným dechem čekali na vyštěknutý rozkaz: „Ostře pravobokem proti větru!“

Mořský skřítek zahnul tak prudce, až zčeřil vodu, a odklonil stěžně z palebné dráhy katapultu na zádi, který vzápětí vystřelil. Trpasličí obléhací stroj zaskřípal, zavrzal a vymrštil do vzduchu několik set liber kovu. Řetězy se v letu rozvinuly, prosvištěly nad palubou Quelchovy pošetilosti a rozcupovaly jí plachty.

Když poškozená pirátská loď zpomalila, Mořský skřítek se prudce stočil na druhou stranu a obrátil se k nepříteli levobokem. Na pirátské lodi vypukl poprask, jak se lučištníci chystali k boji, a i posádka Mořského skřítka se shlukla u zábradlí se skládacími luky v ruce.

Byl to ale Robilard, kdo podle plánu udeřil jako první. Kromě toho, že kouzelník obklopil loď kouzly určenými k odražení magických útoků, použil také magickou kadidelnici a vyvolal s ní tvora ze Živelné vzdušné sféry. Zjevil se v podobě vodní smrště s náznaky lidské postavy, ve vzdušném víru dostatečně silném na to, aby do sebe nasál vodu, udržel ji a lépe tak definoval své rozměry. Téměř neviditelný, mráčku podobný tvor, který Robilarda kvůli jeho prstenu poslouchal na slovo, přelétl zábradlí Mořského skřítka a odplul ke Quelchově pošetilosti.

Kapitán zvedl ruku do výšky, pohlédl na Robilarda a čekal na jeho znamení. „Souběžně s ní, rychle a rovně,“ přikázal kormidelníkovi.

„Ne kolmo?“ zeptal se Wailan Mikant a vyslovil tak otázku, kterou chtěl položit i kormidelník, Mořský skřítek totiž obyčejně protivníka ochromil a poté se bokem přitočil k jeho zádi, aby lučištníci získali větší prostor a mobilitu.

Robilard ale Deudermonta přesvědčil, aby při útoku na Quelchovu pošetilost použili nový, přímější a ničivější plán, její posádka si totiž nezasloužila žádné slitování.

Mořský skřítek se přiblížil – lučištníci na obou palubách zvedli luky.

„Čekejte,“ zavolal Deudermont na své lidi a ruku držel dále zvednutou.

Nejeden námořník na Mořském skřítkovi si utřel paží zpocenou tvář; nejeden přejel prsty nedočkavě po napnuté tětivě. Deudermont chtěl, aby přenechali iniciativu nepříteli, aby vystřelil jako první.

Byl vycvičení, zkušení a věřili svému kapitánovi, proto poslechli.

A tak Argusova posádka vypustila šípy… přímo do vyjících vichrů Robilardova vzdušného živlu.

Tvor se vztyčil nad temnými vodami a roztočil se tak nečekaně a rychle, že když Argusovi lučištníci vystřelili, vypálili šípy přímo do tornáda, do vodní smrště. Robilard poslal tvora rovnou na Quelchovu pošetilost a jeho vítr byl tak silný, že bránil veškeré snaze o další salvu.

Jakmile Mořského skřítka dělilo od pirátů jen několik yardů, kývl mág na Deudermonta, který napočítal do tří – což byl přesně čas, který Robilard potřeboval k tomu, aby propustil živel a spolu s ním i jeho vichry. Argusova posádka, která se mylně domnívala, že vítr měl chránit Mořského skřítka a je odradit od útoku, se sotva rozběhla schovat, když palubu od jednoho konce k druhému zasypaly šípy.

„Jsou dobří,“ pravila Arabet Maimunovi, s nímž hleděla do věštecké misky, která jim zblízka ukazovala vzdálenou bitvu. Po dešti šípů opět vypálil katapult a palubu Quelchovy pošetilosti zasypaly stovky kamenů. Následně se Mořský skřítek s brutální efektivitou přitočil z boku k pirátské lodi, zahákoval ji a překlopil na ni lávky.

„Než se dostaneme na místo, bude skoro po všem,“ odvětil Maimun.

„Chceš říct, než se tam dostaneš ty,“ řekla Arabet a mrkla. Rychle použila kouzlo a zmizela mu z očí. „Vyvěs správnou vlajku, jinak tě Mořský skřítek taky potopí.“

Maimun se zasmál hlasu neviditelné kouzelnice a chystal se odpovědět, záblesk na vodě mu ale prozradil, že Arabet už otevřela sférickou bránu a odešla.

„Vytáhněte luskanskou vlajku!“ zavolal Maimun na posádku.

Trojí štěstí bylo ve výborné pozici, protože se nedopustilo žádného zločinu a ani na nikoho z posádky nebyl vydán zatykač. A s vlajkou luskanských doků na stěžni, která jasně oznamovala, že se chystají přidat na Deudermontovu stranu, bude dobře přijata.

Maimun se samozřejmě připojí k Deudermontovi proti Argusi Blítovi. Třebaže i Maimun byl považován za „piráta“, v ničem se nepodobal odpornému Blítovi – který své příjmení bral s pýchou, třebaže nebylo gramaticky správné. Blít byl vrah a liboval si v mučení a zabíjení i bezmocných civilistů.

To Maimun naprosto neschvaloval a jedním z důvodů, proč souhlasil, že sem Arabet odveze, bylo, že chtěl být u toho, až bude strašlivý pirát konečně dopaden. Uvědomil si, že se vyklání přes zábradlí. Největší potěšení mu přinese, až bude moct zkřížit čepele se samotným Blítem.

Maimun ale znal Deudermonta příliš dobře, než aby si myslel, že bitva bude trvat tak dlouho.

„Dejte se do zpěvu,“ poručil mladý kapitán, který byl zároveň slavný bard. Posádka ihned uposlechla, začala pět chválu na Trojí štěstí a varovala nepřátele: „Dejte si dobrý pozor, jinak skončíte v moři!“

Maimun si odhodil z tváře husté hnědé lokny a přimhouřil světle modré oči – díky nimž na svých dvacet devět let vůbec nevypadal – aby si změřil zkracující se vzdálenost.

Deudermontovi muži už byli na palubě.

Robilard se brzy začal nudit. Od muže formátu Arguse Blíta očekával mnohem víc, už delší dobu si ale říkal, jestli jeho působivá pověst nebyla zveličená nemilosrdností jeho taktiky. Robilard, který býval členem Věže mystických věd, znal mnoho podobných osob, lidí průměrné inteligence i dovedností, zato však nespoutané morálky, která je zdánlivě stavěla nad ostatní.

„Plachty na levoboku za zádí!“ křikl dolů muž ve vraním koši. Robilard mávl rukou, zostřil si vidění a zahleděl se na vlajku, která stoupala vzhůru lanovím cizí lodě.

„Trojí štěstí,“ zamumlal, a když si u zábradlí uprostřed lodě všiml mladého kapitána Maimuna, dodal: „Vrať se domů, chlapče.“

Se znechuceným povzdychnutím vytlačil Robilard Maimuna a jeho loď z mysli a znovu obrátil pozornost k bitvě před sebou.

S pomocí prstenu k sobě přivolal ochočený živel a použil levitační kouzlo. Na jeho povel ho živel postrčil přes otevřený prostor ke Quelchově pošetilosti. Jak se blížil, přelétl pohledem palubu a zapátral po kouzelníkovi. Dobře věděl, že Deudermonta a jeho posádku zbraněmi nikdo neporazí, takže jim ublížit mohla jedině magie.

Přenesl se přes zábradlí pirátské lodě, chytil se lana, aby se zastavil, klidně klepl nejbližšího piráta prstem a uvolnil magický výboj. Muž jednou, dvakrát zvláštně poskočil a dlouhé vlasy se mu šíleně roztančily, pak se skácel k zemi a vleže sebou cukal.

Robilard mu nevěnoval pozornost. Očima těkal od jedné bitky k druhé, a kdekoli to vypadalo, že piráti získají navrch, mávl tím směrem prsty a skolil nepřátele řadou magických střel.

Kde ale trčel kouzelník? A kam se poděl Blít?

„Určitě se krčí dole v podpalubí,“ zabrblal si Robilard pro sebe.

Zrušil levitační kouzlo a klidně vykročil přes palubu. Ze strany se na něj vyřítil pirát a sekl po něm vší silou šavlí, Robilard se ale na podobně hrubé útoky dobře připravil. Šavle zasáhla kůži, víc škody by ale napáchala na pevné skále, úplně ji totiž zablokoval magický štít.

Pirát vylétl do vzduchu, stržený Robilardovým živlem. Přepadl přes zábradlí, šíleně sebou házel a nakonec žbluňkl do studených vod oceánu.

Laskavost pro starou přítelkyni? Magický šepot se ozval v Robilardově uchu a byl to hlas, který dobře znal.

„Arabet Raurym?“ pronesl bezhlesně, nevěřícně a smutně, protože co mohla tak slibná mladá dáma dělat na moři s někým, jako byl Argus Blít?

Robilard si znovu povzdychl, srazil k zemi dvojici pirátů, vzdušný živel poslal na další skupinu a sám zamířil k poklopu. Rozhlédl se, pak poklop „odstranil“ silným poryvem větru. Poté opět použil prsten, protože se mu nechtělo lézt dolů po žebříku, a snesl se do podpalubí.

Ta trocha bojovnosti, která posádce Arguse Blíta zůstala, se rozplynula, když dorazila druhá loď, Trojí štěstí se totiž přidalo na Deudermontovu stranu. Maimunova posádka loď mistrně navedla k boku Quelchovy pošetilosti, naproti Mořskému skřítkovi, a rychle sklopila lávky.

Maimun vyrazil po lávce jako první, udělal ale sotva dva kroky, když se na její opačné straně objevil sám Deudermont a upřel na něj pohled plný zvědavosti i pohrdání.

„Plujte dál,“ poručil kapitán Mořského skřítka.

„Plavíme se pod luskanskou vlajkou,“ odvětil Maimun.

Deudermont ani nemrkl.

„Takže takhle jsme skončili, kapitáne?“ zeptal se Maimun.

„Bylo to tvé rozhodnutí.“

„Mé ‚rozhodnutí‘,“ zopakoval Maimun. „Potřeboval jsem snad vaše svolení?“ Jak mluvil, šel dál, a dokonce se odvážil seskočit dolů na palubu k Deudermontovi. Ohlédl se po své váhající posádce a mávl na ni.

„No tak, můj starý kapitáne,“ řekl Maimun, „neexistuje důvod, proč bychom se nemohli o rozlehlý oceán a dlouhé pobřeží podělit.“

„A přesto si na rozlehlém oceánu najdeš cestu ke mně.“

„Kvůli starým časům,“ pravil Maimun, odzbrojujícím způsobem se zasmál a Deudermont se nedokázal ubránit úsměvu.

„Už jste zabil toho darebáka Blíta?“ zeptal se Maimun.

„Brzy ho dostaneme.“

„Společně, pokud budeme chytří,“ nabídl Maimun, a když na něj Deudermont zvědavě pohlédl, vědoucně mrkl.

Maimun Deudermontovi pokynul a zavedl ho do kapitánské kajuty, třebaže dveře už byly vylomené a předsíň se zdála prázdná.

„O Blítovi se říká, že má vždycky po ruce únikovou cestu,“ vysvětlil Maimun, když překročili práh a vstoupili do soukromého pokoje, přesně jak Arabet po Maimunovi chtěla.

„To všichni piráti,“ odvětil Deudermont. „Kde je tvoje?“

Maimun se zastavil a úkosem se na Deudermonta zahleděl, jinak ale nechal popíchnutí být.

„Anebo tím chceš říct, že víš, kde můžeme najít tu Blítovu?“ zeptal se Deudermont, když se svým žertem neuspěl.

Maimun vzal kapitána tajnými dveřmi do Blítova soukromého pokoje. Byl výstředně zařízený kořistí různého původu a různých vzorů, které jen málokdy ladily. Sklo se tu mísilo s kovem, ostré hrany s tupými a duhové barvy působily spíše závrať, než aby dělaly dojem. Každý, kdo znal kapitána Arguse Blíta s jeho červeno-bíle proužkovanou košilí, širokou zelenou šerpou místo opasku a zářivě modrými kalhotami, by ovšem řekl, že pokoj dokonale odráží široký záběr jeho podivných zájmů.

Ticho, které tu vládlo, ale dvojici něco odhalilo – přesně jak Maimun očekával. Mřížkou v koutě pokoje se k nim z podpalubí donesly hlasy a Deudermonta zcela uchvátil ten kultivovaný ženský.

„Lidi, jako je Argus Blít, mě vůbec nezajímají,“ prohlásila žena. „Je to ohavný, cholerický pes, kterého by měli utratit.“

„A přesto jsi tady,“ odvětil mužský hlas – Robilardův.

„Protože mám větší strach z Arklema Gríta než z Mořského skřítka nebo z jiného rádoby lovce pirátů podél Mečového pobřeží.“

„Rádoby? Nejsme snad na pirátské lodi? A nezajali jsme ji?“

„Víš, že Mořský skřítek je jenom hra,“ hádala se žena. „Obyčejná fasáda, kterou vrchní kapitáni ukazují prostému lidu, aby věřil, že je chráněný.“

„Takže vrchní kapitáni podporují pirátství?“ zeptal se Robilard s jasnými pochybnostmi.

Žena se zasmála. „Pirátský obchod řídí Mystické bratrstvo a má z něj tučné zisky. Nezáleží na tom, jestli vrchní kapitáni souhlasí nebo ne, protože se neodvažují vzepřít Arklemu Grítovi. Nesnaž se předstírat, že o tom nic nevíš, bratře Robilarde. Celé roky jsi sloužil Věži.“

„Byly to jiné časy.“

„To ano,“ potvrdila žena. „Ale teď je teď a současnost je dobou Arklema Gríta.“

„Bojíš se ho?“

„Děsím se ho. Mám hrůzu z toho, co je,“ odvětila žena bez sebemenšího zaváhání. „A modlím se, aby někdo povstal a zbavil Věž jak jeho, tak jeho poskoků. Já to ale nebudu. Jsem pyšná na své dovednosti kouzelnice dohlížitelky a na své dědictví dcery mirabarského markýze.“

„Arabet Raurym,“ pronesl Deudermont bezhlesně.

„Nechci ale do celé věci zavléct otce, protože je už tak zapletený do plánů, které má bratrstvo se Stříbrným pomezím. Luskanu by prospělo, kdyby se Arklema Gríta zbavil – možná by pak i Vězeňské divadlo znovu spadalo pod zákonnou kontrolu. On ale přežije i děti dětí mých dětí – nebo je spíš přečká, protože už dávno přestal dýchat.“

„Kostěj,“ řekl Robilard tiše. „Takže je to pravda.“

„Zmizím,“ odpověděla Arabet. „Máš v plánu mě zastavit?“

„Mám právo tě na místě zatknout.“

„Ale uděláš to?“

Robilard si povzdychl a Deudermont i Maimun slyšeli rychlé zaklínání a syčení magie, jak se Arabet přenesla pryč z lodě

Důsledky jejího odhalení – zvěsti, které se přímo před Deudermontem potvrdily – visely tiše ve vzduchu mezi Deudermontem a Maimunem.

„Já Arklemu Grítovi nesloužím, jestli přemýšlíte o tomhle,“ řekl Maimun. „Taky ale nejsem žádný pirát.“

„To jistě,“ odvětil Deudermont, který se očividně nezdál přesvědčený.

„Stejně jako voják není vrah,“ pokračoval Maimun.

„I vojáci mohou být vrazi,“ opáčil Deudermont.

„To i páni a dámy, vrchní kapitáni a arcimágové, piráti i jejich lovci.“

„Zapomněl jsi na chuďasy,“ podotkl Deudermont. „A slepice. I ty prý mohou zabíjet.“

Maimun se dotkl prsty čela v pozdravu a na znamení, že se vzdává.

„Blítův únikový východ?“ zeptal se Deudermont a Maimun zamířil do zadní části kajuty. Chvíli se tam přehraboval na poličkách, přesunoval cetky, sošky a knihy, nakonec se usmál a potáhl za skrytou páku.

Stěna se odsunula a odhalila prázdnou šachtu.

„Únikový člun,“ hádal Maimun, když Deudermont vyrazil ke dveřím.

„Jestli věděl, že se za ním pustil Mořský skřítek, je už dávno pryč,“ řekl Maimun a Deudermont zůstal stát. „Blít není blázen a není ani natolik věrný své lodi a posádce, aby ji následoval do hlubin. Bezpochyby poznal, že má za patami Mořského skřítka, a tiše a rychle se vzdal velení. Únikové čluny jsou chytré věcičky; některé dokáží zůstat pod hladinou celé hodiny a mají magický pohon, který je automaticky vrátí na určené místo. Můžete ale být pyšný, protože se jim často říká ‚deuderčluny‘.“

Deudermont přimhouřil oči.

„Je to aspoň něco,“ nadhodil Maimun.

Deudermontova pohledná tvář ztrpkla, poté zamířil ke dveřím.

„Nedohoníte ho,“ zavolal za ním Maimun. Mladý muž – bard, pirát, kapitán – si povzdychl a bezmocně se zasmál, protože dobře věděl, že Blít už je patrně zpátky v Luskanu, a jak znal Kensidana, který si ho najal, nechvalně proslulý pirát už byl patrně za obětování lodě i náležitě odškodněný.

Arabet se sem vydala z jednoho určitého důvodu, aby si promluvila s Robilardem na doslech kapitána Deudermonta. Chytrý Maimun si začal skládat vše dohromady. Kensidan se měl brzy stát vrchním kapitánem a ctižádostivý velitel se ze všech sil snažil změnit samotnou definici toho titulu.

I přes hluboký vztek si Maimun nemohl pomoct a neustále pokukoval po dveřích, kterými Deudermont odešel. Navzdory tomu, že se s bývalým kapitánem nepohodl, nebyla mu příjemná představa, že až příliš ušlechtilý muž bude využitý jako pěšák.

A Arabet Raurym právě to zařídila.

„Byla to dobrá loď – nejlepší, jakou jsem kdy měl,“ protestoval Argus Blít.

„Mezi slepými je jednooký králem,“ odvětil Kensidan. Seděl – zdálo se, že neustále sedí – před rozzlobeným, výstředním pirátem a jeho tmavé, střízlivé oblečení bylo pravým opakem nesourodých barev Arguse Blíta.

„Sůl do krku, zatracená Vráno!“ klel Blít. „A přišel jsem i o dobrou posádku!“

„Většina vaší posádky neopustila Luskan. Použil jste bandu přístavních krys a několik mužů, kterých jste se chtěl stejně zbavit. Nedělejte ze mě blázna, kapitáne Blíte.“

„N… no,“ zakoktal se Blít. „No, dobrá! Pořád to ale byla posádka a pracovala pro mě. A přišel jsem o Pošetilost! Na to nezapomínejte.“

„Jak bych mohl zapomenout, když jsem to sám rozkázal? A jak bych mohl zapomenout, za co jsem vás odškodnil?“

„Odškodnil?“ prskal pirát.

Kensidan se zadíval na měšec naditý zlatem, který visel Blítovi u boku.

„Zlato je fajn,“ řekl Blít, „ale potřebuju loď, a tu hned tak nenajdu. Kdo se poplaví s Argusem Blítem, když jeho poslední posádku dopadl Deudermont a jde teď i po něm?“

„Všechno má svůj čas,“ řekl Kensidan. „Užijte si zlata. Trpělivost. Trpělivost.“

„Jsem námořník!“

Kensidan se posunul v křesle, loktem se opřel o područku a zvedl ruku. Narovnal ukazovák, podepřel si jím spánek a zamyšleně se zahleděl na Blíta, který ho očividně začínal zlobit. „Ještě dneska vás můžu poslat zpátky na moře.“

„Dobře!“

„Pochybuju, že si to budete myslet.“

Odpověď Blítovi prozradila skutečný význam Kensidanových slov. Luskanem se nesly zvěsti o tom, že se několik Kensidanových nepřátel objevilo v hlubokých vodách před přístavem.

„No, trochu trpělivý být můžu, o tom nepochybujte.“

„Nepochybuju,“ ujistil ho Kensidan. „A ujišťuju vás, že to bude stát za čekání.“

„Seženete mi dobrou loď?“

Kensidan se tiše zasmál. „Stačil by Mořský skřítek?“

Argus Blít vykulil krví podlité oči a strnul. Dlouhou dobu zůstal nehybně stát – tak dlouho, že se Kensidan prostě zadíval za něj, na několik jeho poručíků, kteří čekali u stěn pokoje.

„Určitě,“ pravil Kensidan a muži se zasmáli. Blítovi řekl: „Běžte si hrát.“ A mávnutím ruky ho odehnal.

Zatímco Blít odcházel jedněmi dveřmi, druhými vešel dovnitř Suljak.

„Myslíš, že to bylo moudré?“ zeptal se vrchní kapitán.

Vrána pokrčil rameny a uculil se, jako by na tom nezáleželo.

„Opravdu mu chceš dát Mořského skřítka?“

„Bude ještě trvat, než nám padne do rukou.“

„Souhlasím,“ řekl Suljak. „Ale slíbil jsi…“

„Nic jsem neslíbil,“ opáčil Kensidan. „Jen jsem se zeptal, jestli by mu stačil Mořský skřítek.“

„On si to nemyslel.“

Kensidan se zasmál, natáhl se a vzal do ruky sklenku whisky spolu váčkem silných lístků a výhonků. Na jeden lok pití vypil, pak si zvedl lístky k nosu a zhluboka vdechl jejich silné aroma.

„Bude se tím chlubit,“ varoval ho Suljak.

„Když po něm jde Deudermont? Kdepak, ten se schová.“

Suljak opět zavrtěl hlavou, aby dal najevo pochybnosti, ale Kensidan jen znovu přičichl k bylinám a vypadalo to, že ho to nezajímá.

Že to tak vypadalo, ale neznamenalo, že tomu tak i je. Vše šlo přesně podle jeho plánu.

„Nyphithys je na východě?“

Kensidan se jen zasmál.

2

Navzdory očekáváním

Velký měsíční kámen visící na Cattiině krku se oslnivě rozzářil a Catti zvedla ruku a sevřela ho v pěsti.

„Ďáblové,“ řekl Drizzt Do’Urden. „Takže vyslanec markýze Elastula nelhal.“

„Řikal sem vám to,“ prohlásil trpaslík Torgar Drtivý úder, který ještě před několika krátkými lety patřil k Elastulovu dvoru. „Elastul je vosinou v trpaslikově zadnici, ale neni lhář, a mimoto chce vobchodovat. Dycky mu de vo vobchod.“

„Už je to víc než pět roků, co sme cestou domů procházeli Mirabarem,“ dodal král Bruenor Válečné kladivo. „Elastul kvůli tomu vo hodně přišel a jeho šlechtici z něho už dlouho nemaj radost. Chce se s náma udobřit.“

„A s ním taky,“ dodal Drizzt a kývl dolů na Oboulda, pána nového království Mnohošíp.

„Mám pocit, jako by svět vovládli Břichkuchači,“ zabrblal Bruenor. Břichkuchači byli jeho nejdivočejší strážci a on jejich přízviskem začal označovat vše, co považoval za šílené.

„Pak je svět hnedka lepší,“ ozval se Tibldorf Pwent, velitel právě oné družiny.

„Až tu skončíme, pudeš zpátky do Mirabaru,“ řekl Bruenor Torgarovi, a když Torgar vykulil oči a zbledl, král pokračoval: „Jako můj vyslanec. Elastul vodved dobrou práci a my mu to musíme říct. A na to se nikdo nehodí líp než Torgar Drtivý úder.“

Torgar si tím tak jistý nebyl, což bylo zjevné, přesto kývl. Přísahal králi Bruenorovi věrnost a bude plnit jeho povely bez odmlouvání.

„Ale myslim, že napřed nás čeká práce,“ řekl Bruenor.

Trpasličí král se podíval na Catti, která hleděla do míst, kam drahokam ukazoval. Zezadu ji ozařovalo zapadající slunce a odráželo se od červené a fialové blůzky, kterou nosila, košile, kterou dříve používal jako magický hábit gnómský kouzelník. Bruenorově adoptivní dceři bylo už skoro čtyřicet – podle trpasličích měřítek moc stará nebyla, podle těch lidských se ale blížila střednímu věku. A přestože pořád zářila, její krása sálala zevnitř, kaštanové vlasy měla lesklé a ve velkých modrých očích se jí třpytila mladistvá jiskra, Bruenor viděl změny, které se s ní udály.

Přes rameno měla přehozený Taulmaril Hledač srdcí, v poslední době ale smrtící luk častěji držel v ruce Drizzt. Z Catti se stala kouzelnice a měla tu nejlepší učitelku v zemi. Krátce poté, co nastala ve válce mezi Bruenorovými trpaslíky a orky krále Oboulda patová situace, vzala si Catti pod křídlo jako svoji studentku samotná Alustriel, paní Stříbroluní a jedna ze slavných Sedmi sester. Kromě luku nosila Catti u boku už jen malou dýku, kterou sotva používala. U opasku ale měla řadu kouzelnických hůlek a nosila dva mocné magické prsteny, o jednom přitom tvrdila, že by dokázal strhnout nepřátelům na hlavu samotné hvězdy.

„Nejsou daleko,“ řekla hlasem stále melodickým a plným úžasu.

„Oni?“ zeptal se Drizzt.

„Nikdy by nepřišla sama – rozhodně ne na schůzku s někým, koho provází tak divoká pověst jako Oboulda,“ připomněla Catti.

„Doprovází ji ale další ďáblové, ne obyčejné stráže, že?“

Catti pokrčil rameny, sevřela amulet pevněji v ruce, na okamžik se soustředila, pak kývla.

„Odvážný tah,“ řekl Drizzt, „dokonce i při jednání s orkem. Jak sebevědomé musí Mystické bratrstvo být, že dovoluje ďáblům volně chodit zemí?“

„Zítra bude rozhodně míň sebevědomý než dneska, to vim určitě,“ zamumlal Bruenor. Sešel kousek dolů po kamenitém svahu kopce, aby získal lepší výhled na Obouldův tábor.

„To ano,“ souhlasil Drizzt, mrkl na Catti a postavil se vedle trpaslíka. „Rozhodně nepočítali s tím, že král Bruenor Válečné kladivo přispěchá na pomoc orkovi.“

„Sklapni, elfe,“ zabručel Bruenor a Drizzt s Catti si vyměnili úsměv.

Regis se nervózně rozhlédl. Dohodli se na tom, že Obould přitáhne s malou jednotkou, půlčík ale na první pohled poznal, že ork se rozhodl plán změnit. Hlavní tábor obsadily desítky orckých válečníků a šamanů, schovávaly se za balvany a ve spárách ve skále a lstivě se ukrývaly, aby mohly rychle vyrazit do útoku.

Od chvíle, kdy jim Elastulovi poslové předali zprávu o tom, že Mystické bratrstvo zamýšlí obsadit Stříbrné pomezí a spojit se s Obouldem, jednal orcký král agresivně.

Regise napadlo, že možná až příliš agresivně.

Lady Alustriel a Bruenor se obrátili na Oboulda, ale i on se obrátil na ně. Během čtyř let, které uplynuly od podpisu dohody v Garumnově rokli, se trpasličí a orcké království nestýkala, většina kontaktů popravdě probíhala v podobě šarvátek na sporných hranicích.

Nyní ale spojili síly, a to poprvé od chvíle, co se Bruenor a jeho přátelé, mezi kterými byl i Regis, vydali na sever, aby Obouldovi pomohli odrazit pokus o převrat, za kterým stál krutý kmen zlobřích míšenců.

Ale bylo tomu tak doopravdy? Ta otázka neustále hlodala Regisovi v mysli, jak se rozhlížel kolem. Zdánlivě souhlasili, že se setkají s vyslanci bratrstva v ukázce jednotné síly, ale půlčík musel neustále přemýšlet o jiné možnosti. Co když Obould místo toho plánoval využít přesily a s podporou démonského vyslance Regise a jeho přátele napadnout?

„Nechceš, abych ohrozil životy krále Bruenora a princezny Catti, Alustrieliny studentky, že?“ ozval se za ním Obouldův hlas a přerušil tok půlčíkových myšlenek.

Regis se zahanbeně otočil a zadíval se na mohutného humanoida oděného v černé plátové zbroji s mnoha děsivými bodci a s obrovským mečem pověšeným na zádech.

„Já… já nevím, co tím myslíte,“ vykoktal Regis, který se pod vědoucím pohledem nezvykle vnímavého orka cítil jako nahý.

Obould se zasmál a odvrátil se, což půlčíka nijak zvlášť neuklidnilo.

V tu chvíli jim předsunuté hlídky oznámily příchod cizinců. Regis si pospíšil vpřed a kousek stranou, aby dobře viděl, a když nově příchozí spatřil, srdce mu vyskočilo do krku.

Nahoru po stezce šla trojice krásných, spoře oděných žen. Jedna kráčela hrdě vpředu, dvě kousek za ní vlevo a vpravo. Byly vysoké a sošné, měly nádhernou pleť a Regisovi se zdály téměř andělské, protože jim ze silných, ale jemných ramen vyrůstala třpytivě bílá opeřená křídla. Všechno na nich hovořilo o nadpozemskosti, od přirozeného – nebo nadpřirozeného! – kouzla, příliš lesklých vlasů a příliš zářivých očí, po ozdoby v podobě nádherných mečů a jemných provazů, které magicky hrály všemi barvami duhy a které jim visely na opascích spletených z naleštěného zlata a stříbrných vláken jiskřících magií.

Bylo by snadné splést si ty ženy s dobrými nebeskými tvory nebýt jejich doprovodu. Za nimi se totiž táhl zástup ohavných, bestiálních válečníků, barbazu. Shrbení tvorové se zelenou kůží se šourali za svými velitelkami, vyzbrojení zubatými glévami, od jejichž hrotů se odráželo světlo. Barbazu se také říkalo „vousatí ďáblové“, a to kvůli porostu, který se jim táhl od ucha k uchu pod čelistí, pod zubatou tlamou, která byla na jejich vyzáblé rysy příliš široká. Mezi sebou pak měli rozmístěné své mazlíčky, lemury, mokvající, masité tvory, kteří připomínali hroudy roztaveného kamene, do valivého pohybu se totiž uváděli tím, že se roztahovali a smrskávali.

Regis jich napočítal skoro čtyřicet. Pohybovali se stejnoměrným tempem vzhůru po kamenité stezce směrem k Obouldovi, který vystoupal na vrchol kopce, aby jim zastoupil cestu. Jen asi tucet kroků od něj daly velitelky pěšákům povel zastavit se a vpřed postoupila jen trojice vedená nádhernou, svůdnou ženou se šokujícími, až příliš rudými vlasy, příliš rudýma očima a příliš rudými rty.

„Vy jste určitě Obould,“ zapředla erínye a zůstala stát přímo před působivým orkem, a i když byl skoro o půl stopy vyšší než ona a vážil dvakrát tolik, nezdála se vedle něj malá.

„Nyphithys, jak předpokládám,“ odpověděl Obould.

Ďáblice se usmála a odhalila oslnivě bílé a nebezpečně ostré zuby.

„Je nám ctí, že můžeme mluvit s králem Obouldem Mnohošípem,“ řekla ďáblice a rudé oči jí koketně jiskřily. „Vaše pověst se rozšířila po celém Faerûnu. Vaše království přináší naději všem orkům.“

„A jak se zdá i Mystickému bratrstvu,“ opáčil Obould a Nyphithys zalétla pohledem stranou, do míst, kde se za velkým balvanem napůl schovával Regis. Erínye se znovu usmála – a Regis cítil, jak mu slábnou kolena – pak se nad ním naštěstí slitovala a obrátila pohled zpět k impozantnímu orckému králi.

„Nijak se netajíme přáním rozšířit svůj vliv,“ přiznala. „Aspoň ne před těmi, se kterými se chceme spojit. Před ostatními…“ Odmlčela se a znovu pohlédla Regisovým směrem.

„Je užitečný při špehování,“ prohlásil Obould. „Je věrný tomu, kdo mu dá nejvíce zlata. Já mám spoustu zlata.“

Nyphithys kývla, nezdála se ale přesvědčená.

„Vaše armáda je podle všeho velmi mocná,“ pravila ďáblice. „Vaši léčitelé schopní. Máte ale nedostatky v Umění, takže jste nebezpečně zranitelní před mágy, kterých je Stříbroluní plné.“

„A tady mi nabízí pomoc Mystické bratrstvo,“ uhádl Obould.

„Můžeme víc než vyvážit Alustrielinu moc.“

„S vaší pomocí tak bude moct království Mnohošíp dobýt Stříbrné pomezí.“

Regisovi se při Obouldově prohlášení podlomila kolena. Půlčíkova mysl ho hlasitě varovala před zradou. Jeho přátelé byli nebezpečně odhalení – a on sám už byl určitě mrtvý!

„Byl by to krásný vztah,“ řekla erínye a přejela jemnou rukou po Obouldově masivní hrudi.

„Vztah je krátkodobá záležitost.“

„Pak tedy manželství,“ pravila Nyphithys.

„Anebo otroctví.“

Erínye ustoupila a zvědavě na něj pohlédla.

„Já bych vám poskytl pěšáky, kteří by na sebe přitáhli oštěpy a magii vašich nepřátel,“ vysvětlil Obould. „Nakládali byste s mými orky jako se svými barbazu.“

„Špatně jste mě pochopil.“

„Opravdu, Nyphithys?“ řekl Obould a tentokrát to byl on, kdo vycenil zuby v úsměvu.

„Cílem bratrstva je zlepšit obchod a spolupráci.“

„Tak proč jste mě oslovili tajně? Všechna království na Stříbrném pomezí si cení obchodu.“

„Přece se nestavíte na stejnou úroveň s trpaslíky z Mitrilové síně nebo s Alustriel a s jejími křehkými tvory? Jste bůh mezi orky. Grúmš vás zbožňuje – vím to, mluvila jsem s ním.“

Regis, kterému se po Obouldově důrazném napomenutí začala vracet jistota, sebou trhl stejně jako Obould, když se Nyphithys zmínila o Grúmšovi.

„Grúmš mě obdařil vizí Mnohošípu,“ odvětil Obould, když se vzchopil. „Znám jeho vůli.“

Nyphithys se rozzářila. „Můj pán bude potěšen. Pošleme…“

Když se Obould posměšně rozesmál, zmlkla a zvědavě, nedůvěřivě na něj pohlédla.

„Válka nás zavedla sem, do našeho domova,“ vysvětlil Obould, „ale drží nás tu mír.“

„Mír s trpaslíky?“ zeptala se ďáblice.

Obouldův postoj byl pevný, neobtěžoval se odpovědět.

„Můj pán nebude potěšen.“

„Ztrestá mě?“

„Dejte si dobrý pozor na to, co si přejete, králi orků,“ varovala ďáblice. „Vaše ubohé království se nemůže vyrovnat magii Mystického bratrstva.“

„Které se spiklo s ďábly a poslalo hordu barbazu, aby zaměstnala moji armádu, zatímco kouzelníci dohlížitelé nás zkropí smrtícím deštěm?“ zeptal se Obould a tentokrát to byla Nyphithys, kdo zaujal pevný postoj.

„A mě zatím mí spojenci podpoří elfskými šípy a trpasličími obléhacími stroji a lady Alustriel mi pošle na pomoc své rytíře a kouzelníky,“ řekl ork, tasil velký meč a zažehl ho.

Na Nyphithys a její erínyjské společnice, které už se neusmívaly, zařval: „Uvidíme, jak si moji orčtí pěšáci povedou proti vašim barbazu a zablešeným bestiím!“

Všude okolo vyskočili z úkrytů orci. Tasili meče a oštěpy, sekyry a cepy, a s vytím vyrazili do útoku, a ďáblové, kteří neustále toužili po bitvě, se roztáhli do stran, aby se jim postavili.

„Hloupý orku,“ řekla Nyphithys. Tasila vlastní meč, ostrou, rovnou čepel krvavě rudé barvy, a z opasku si sundala zvláštní provaz, stejně jako její ďábelské erínyjské sestry. „Slibovali jsme ti větší moc, než kdy poznáš!“

Po stranách svých velitelů se orci a nižší ďáblové s ohlušujícím vytím a křikem srazili.

Obould vyrazil děsivě rychle vpřed a zacílil mečem na prohlubeň mezi Nyphithysinými ňadry. Vítězoslavně zařval, protože si byl jistý, že vyhrál.

Ale Nyphithys zmizela – prostě byla pryč, magicky se vypařila stejně jako její sestry.

„Hloupý orku,“ zavolala na něj shůry a Obould se otočil a vzhlédl ke třem ďáblicím, které se vznášely dobrých dvacet stop nad zemí a lehce mávaly opeřenými křídly, která je držela ve vzduchu a na místě i navzdory větru.

Jeden z vousatých ďáblů zaútočil na zdánlivě rozptýleného orckého krále, Obould se ale na poslední chvíli otočil, jeho hořící meč ťal ve zničujícím oblouku a tvor padl… po kouscích.

Když se ale otočil zpět k Nyphithys, do země vedle něj udeřil provaz. Magický provaz, jak brzy pochopil, protože se začal sám od sebe oslepující rychlostí a se silou škrtiče omotávat kolem jeho trupu a končetin. Než pochopil, co se děje, obtočil se kolem něj i druhý provaz, jak svůdnou Nyphithys obklopily její erínyjské společnice a lapily ho svojí magií.

„Zničte je všechny!“ křikla Nyphithys dolů na svoji hordu. „Jsou to jenom orci!“

„Jenom orci!“ zopakoval vousatý ďábel, anebo se o to aspoň pokusil, znělo to totiž jako „jenom or-glul,“ jak ďáblovi projel páteří a plícemi bodec a vyrazil mu ven z hrudi v gejzíru krve a jiných tělních tekutin.

„Jo, jo, to si říkej,“ prohlásil Tibldorf Pwent, který se ze skalního výběžku vrhl po hlavě – a bodcem napřed – na nic netušícího tvora. Pwent se zvedl na nohy a přehodil si zmítajícího se, umírajícího ďábla přes hlavu. Trhl jím tak mocně, až netvor odlétl stranou. „Budeš se pak cítit hned líp,“ zavolal za ním a vyrazil na dalšího nepřítele.

„Zpomal, ty zatrolený praštěný pytle shnilých jablek!“ zařval Bruenor, který opatrněji slézal dolů ze stejného výběžku, ale bylo to marné. „A formace je v háji,“ postěžoval si trpasličí král Drizztovi, který prolétl lehkým krokem kolem a hopsal z římsy na římsu stejně snadno, jako by běžel po rovné tundře.

Drow dopadl na zem a vyrazil. Uskočil stranou, převalil se přes hladký balvan, doskočil na nohy a roztočil před sebou ve smrtícím vzoru scimitary. Mokvající lemuři bublali a pukali, jak Drizzt propadl svému tanci a začal do nich sekat čepelemi. Zastavil se a otočil se právě včas, aby vykryl úder glévou, kterou na něj zaútočil barbazu. Drizzt nechtěl čepele do zubaté zbraně plně zaklesnout, proto do ní začal bušit krátkými údery a odklonil ji daleko do strany.

Jeho kroky zrychlovaly magické nákotníky, drow tak mohl vklouznout za glévu a jeho věrné čepele, Smrtidech a Záblesk, se s vousatým ďáblem rychle vypořádaly.

„Musim si pořídit rychlýho poníka,“ bručel Bruenor.

„Válečný prase,“ opravil ho jeden z trpaslíků, další Břichkuchač, který se taky řítil dolů.

„Co bude po ruce,“ souhlasil Bruenor. „Cokoli, jenom abych se dostal k boji dřív, než mě vy dva připravíte vo všecku radost.“

Jakoby v odpověď Pwent zařval: „Poďte, hoši! Musime rozlit krev!“ A všichni Břichkuchači zajásali a začali se řítit kolem Bruenora. Vrhali se dolů z balvanů a tvrdě dopadali, vůbec je to ale nezajímalo, jako jeden totiž pelášili vpřed jako tornádo otevřeným tržištěm.

Bruenor si povzdychl a pohlédl na Torgara, který jako jediný zůstal s ním dole pod výběžkem a který nedokázal potlačit zasmání.

„Chovaj se tak, poňvadž milujou svýho krále,“ podotkl mirabarský trpaslík.

„Chovaj se tak, poňvadž chtěj do něčeho mlátit,“ zamumlal Bruenor. Ohlédl se přes rameno a nahoru po Catti, která se v podřepu opírala o skálu, aby mohla lépe zacílit.

Podívala se dolů na Bruenora, mrkla na něj, kývla a obrátila trpaslíkův pohled ke třem létajícími erínyím.

Během chvíle, kdy na ně Bruenor hleděl, vylétlo do vzduchu tucet orckých oštěpů, žádný se ale ani nepřiblížil tomu, aby kůží ďáblic pronikl, vztyčily totiž kolem sebe magické štíty, aby podobné útoky odrazily.

Bruenor znovu pohlédl na Catti, která opět kývla a napnula mocný magický luk. Vypustila syčící, blesku podobný šíp, který oslnivě prořízl vzduch.

Nyphithysin magický štít zajiskřil na protest, když do něj šíp udeřil, a ďáblici sloužilo ke cti, že ho její ochrana odklonila – ale jen natolik, aby Nyphithys namísto do hrudi zasáhl do křídel. Vzduchem se rozlétlo bílé peří, jak šíp protrhl napřed jedno, pak i druhé křídlo. Ďáblici se na tváři objevilo překvapení a agonie, načež začala ve spirále klesat k zemi.

„Dobrá rána,“ poznamenal Torgar.

„S těma pitomýma kouzlama jenom ztrácí čas…“ odvětil Bruenor.

Kakofonie kovového břinkání obrátila jejich pozornost do strany, kde Drizzt zuřivě ustupoval a přeskakoval z kamene na kámen před lesem glév, které po něm sekaly.

„Kdo tady ztrácí čas?“ zeptal se temný elf mezi zoufalými bloky.

Bruenor a Torgar si vzali ne právě jemné dloubnutí k srdci, chopili se zbraní a rozběhli se mu na pomoc.

Z výšky slétl další oslnivý šíp, prořízl vzduch těsně vedle Drizzta a zabodl se do obličeje vousatému ďáblovi před ním.

Bruenor se pustil starou sekyrou s mnoha zářezy do ďábla, který Drizzta pronásledoval. Torgar se prohnal kolem, štítem odklonil další glévu a Drizzt vyrazil za ním a podřízl překvapenému ďáblovi hrdlo.

„Jesli zabijem víc potvor než Pwent a jeho hoši, celý rok a den budu platit pití,“ křikl Bruenor a rozběhl se za společníky.

„Je jich deset, my sme tři,“ připomněl Torgar králi, když vtom další šíp z Taulmarilu sestřelil lemura, který se k nim valil.

„Čtyři,“ opravil ho Bruenor a mrkl zpátky na Catti, „a myslim, že tu sázku vyhrajem!“

Zbývající erínye si pádu Nyphithys buďto nevšimly, nebo je nezajímal, zesílily nátlak na Oboulda a ještě víc se na něj soustředily. Jejich magické provazy se kolem něj stáhly a ďáblice ho začaly táhnout nadpřirozenou silou opačnými směry, aby ho zvedly ze země a roztrhaly.

Ale nebyly jediné, kdo vládl nadpozemskou silou.

Obould jim dovolil, aby mu provazy utáhly kolem pasu, a pak napnul břišní svaly, aby mu doopravdy neublížily. Upustil velký meč na zem, chopil se lan, které od něj vedly našikmo vzhůru, a několikrát si je omotal kolem paží, aby získal lepší úchop. Kterýkoli jiný tvor by se snažil ze sevření ďáblic vysvobodit, Obould ho ale vítal. Jakmile byl spokojený s úchopem, napjal proti staženým lanům a tahu erínyí svaly a začal prudce, brutálně trhat dolů.

Navzdory silným křídlům a ďábelské moci nedokázaly erínye statnému orkovi vzdorovat, a ten je tak s každým trhnutím vlekl dolů. Jako rybář zapojil Obould do práce všechny svaly a pouštěl lana přesně ve správný okamžik, aby je mohl uchopit o něco výš.

Okolo zuřila bitva a Obould věděl, že je zranitelný, hnal ho ale vztek. A i když se k němu blížil barbazu, pokračoval v útoku na erínye.

Barbazu zavyl, protože byl přesvědčený, že orcký král je zranitelný. Vrhl se vpřed, vtom ale kolem Oboulda prolétlo několik stříbrných záblesků. Barbazu sebou trhal a kroutil, aby se dýkám vyhnul nebo je odrazil. Obouldovi se podařilo ohlédnout se a spatřil Bruenorova přítele půlčíka, který téměř omluvně pokrčil rameny a hodil posledním nožem.

Útok samozřejmě barbazu nezastavil, ale zdržel ho. Kolem Regise a Oboulda se prohnala další postava, mrštná a rychlá. Když se Drizzt přiblížil k překvapenému vousatému ďáblovi, vyskočil do výšky, příliš vysoko, než aby na něj tvor dosáhl zubatou glévou a zastavil ho. Drizzt dupl při seskoku na plochou stranu glévy, přehoupl se přes barbazu a pro jistotu ho ještě nabral kolenem do obličeje. Koleno použil spíše proto, aby sám sebe zpomalil, než že by doufal, že jím netvora vyřadí, ďábla tím ale zaskočil. Skutečný útok přišel zezadu, Drizzt se totiž otočil a pustil se scimitary do smrtící práce dřív, než se ďábel mohl začít bránit.

Zraněný barbazu, který sebou házel, zapátral okolo po pomoci, jeho společníci se ale hroutili. Orci, Břichkuchači a Bruenorova malá družina je drtili.

Všiml si toho i Obould, který znovu mocně zatáhl a strhl erínye ještě níž. Sotva tucet stop nad zemí si ďáblice uvědomily, že jsou ztraceny. Začaly se odvazovat, aby mohly uletět, než se ale stačily vysvobodit z provazů, zasypaly je oštěpy, kameny, nože a sekyry. Potom trefila ďáblici poletující po Obouldově levici zničující rána. Dvojice trpaslíků sepnula mezi sebou ruce a vytvořila stoličku, od které se odrazil Tibldorf Pwent. Vylétl dost vysoko na to, aby ďáblici sevřel v pevném objetí, načež se divoký trpaslík začal zběsile zmítat a jeho nabroušená zbroj se do oběti hluboce, ostře zakusovala.

Erínye ječela bolestí a Pwent ji udeřil kovovou rukavicí s bodci do obličeje.

Dvojice se zřítila k zemi jako kámen. Pwent se přitom zkušeně otočil tak, aby se ďáblice nacházela pod ním, když dopadli.

„Nevíš, co děláš, drowe,“ řekla Nyphithys Drizztovi, který zabil barbazu a nyní se blížil k ní. Křídla ďáblice visela krvavá a zplihlá k zemi, ona ale stála vzpřímeně a působila spíše vztekle než zraněně. V levé ruce držela meč, v pravé magický provaz stočený jako bič.

„Bojoval jsem s marilith a s balorem, a oba jsem je porazil,“ odvětil Drizzt, i když se mu erínye smála. „Nemám strach.“

„I když mě porazíš, naděláš si nebezpečnější nepřátele, než si vůbec umíš představit!“ varovala Nyphithys a tentokrát se zasmál Drizzt.

„Nic o mně nevíš,“ řekl suše.

„Mystické bratrstvo…“

Drizzt ji přerušil. „Bylo by pouze menším rodem v Menzoberranzanu, odkud jsem živ a zdráv unikl. Já se tě nebojím, Nyphithys ze Stygie, která nazýváš Luskan svým domovem.“

Oči ďáblice se zaleskly.

„Ano, znám tvé jméno,“ ujistil ji Drizzt. „A víme, kdo tě poslal.“

„Arabet,“ zasyčela Nyphithys.

To jméno Drizztovi nic neříkalo, kdyby ale přidala příjmení Raurym, spojil by si ji s markýzem Elastulem Raurymem, který je varoval.

„Postarám se aspoň o tebe, než skončím v Devíti peklech,“ prohlásila Nyphithys, zvedla pravou ruku, odmotala z ní lano a šlehla s ním po Drizztovi jako bičem.

Pohnul se ještě dřív, než vyrazila, a natočil se k lanu bokem. Sekl po něm Smrtidechem, který držel v pravé ruce, poté se otočil a sekl do něj zespodu Zábleskem v levé ruce, znovu se otočil a udeřil Smrtidechem ještě tvrději.

A točil se a točil, znovu a znovu, opsal plné tři otočky podél roztaženého lana a s každým mocným úderem ho zkracoval.

Když dokončil čtvrtou otočku, zpětným úderem vykryl Nyphithysin meč.

Ďáblice na to ale byla připravená a snadno přetočila čepel přes scimitar a zaútočila Drizztovi na břicho, když pokračoval v otočce.

Drizzt ale byl naopak připravený na její reakci, Smrtidechem udeřil do dlouhého meče zdola a zachytil ho zahnutou čepelí. Potom dokončil pohyb vzhůru, stočil paži nahoru a ven, zvedl Nyphithysinu čepel do výšky a srazil ji daleko doprava.

Než mohla ďáblice strhnout čepel zpátky, provedl Drizzt tři perfektně skloubené pohyby, při kterých sekl Zábleskem nahoru a napříč, aby si i nadále udržel meč ďáblice od těla, vykročil a ťal pravou rukou dolů a dopředu, čímž přitiskl čepel ďáblici na hrdlo.

Dostal ji.

Ona se ale dál usmívala.

A najednou byla pryč – prostě zmizela.

Drizzt se bleskurychle otočil a udělal obranný kotoul, trochu se ale uvolnil, když ďáblici spatřil asi o třicet stop dál, na hromadě kamení několik stop nad zemí.

„Hloupý drowe,“ pokárala ho. „Všichni jste hlupáci. Moji páni spálí vaši zemi na popel a roztaví její kámen!“

Její pozornost upoutal pohyb po straně, a když se otočila, spatřila, že k ní míří Obould.

„A ty jsi největší hlupák ze všech,“ zařvala. „Slíbili jsme ti moc, jakou si neumíš představit.“

Ork udělal tři rychlé, rozzuřené kroky vpřed a skočil, jak mohl skočit jen on. Byl to mocný skok, o jaký by se žádný jiný ork ani nepokusil, skok spíše podobný magickému letu.

S tím Nyphithys nepočítala. Nepočítal s tím ani Drizzt. A ani Bruenor nebo Catti, která už si připravovala další šíp, aby se ďáblice zbavila. Rychle jí ale došlo, že ho nebude potřebovat, protože Obould se přenesl přes vzdálenost, která ho od Nyphithys dělila, a vylétl dost vysoko na to, aby přistál přímo vedle ní. Jeho odpovědí byl jediný mocný úder velkým mečem, do kterého přenesl celou svoji setrvačnost.

Drizzt sebou trhl, protože to nebylo poprvé, co byl svědkem tohoto útoku. Vzpomněl si na Tarathiela, svého padlého přítele, a představil si ho na místě Nyphithys, když ji orkova mocná, ohnivá čepel rozsekla napůl.

Ďáblice spadla na skálu ve dvou kusech.

„U Moradinova ksichtu,“ prohlásil Tibldorf Pwent stojící mezi Bruenorem a Regisem. „Vim, že je vork, ale líbí se mi.“

Bruenor se na bojechtivce, který byl jeho osobním strážcem, usmál, potom se ale otočil zpět k Obouldovi, který působil skoro jako bůh, jak tam stál na skále nad zabitým nepřítelem.

Bruenor si uvědomil, že musí nějak zareagovat, proto k orkovi vykročil. „Byl by z ní dobrý zajatec,“ připomněl Obouldovi.

„Je z ní lepší trofej,“ opáčil orcký král a s Bruenorem se na sebe jako vždy rozzlobeně zadívali, jako vždy se zdáli být na pokraji bitky.

„Nezapomeňte, že sme vám přišli pomoct,“ řekl Bruenor.

„Nezapomeňte, že jsem vás nechal,“ namítl Obould a dál jeden na druhého civěli.

Kousek stranou přistoupil Drizzt ke Catti. „Už jsou to čtyři roky,“ postěžovala si a sledovala, jak na sebe soupeřící králové zase vrčí. „Zajímalo by mě, jestli se dožijeme toho, že se změní.“

„Hádají se, ale nebojují,“ odvětil Drizzt. „Už se změnili.“

3

Odvaha snít

Ještě před několika lety by Mořský skřítek Quelchovu pošetilost jednoduše poslal ke dnu a vydal se pátrat po dalších pirátech. A určitě by nějaké našel a zničil je, než by se musel vrátit do přístavu. Mořský skřítek mohl popravdě lovit a ničit a znovu lovit téměř donekonečna. Byl rychlejší, silnější a po stránce informací měl nesmírné výhody nad těmi, po kterých šel.

V poslední době se mu ale dařilo chytat piráty čím dál vzácněji, třebaže jich neubývalo.

Ustaraný Deudermont se procházel sem a tam po palubě svého milovaného lovce pirátů a občas se ohlédl po poškozené lodi, kterou vlekli za sebou. Potřeboval se ujistit. Deudermont se cítil jako stárnoucí gladiátor, uvědomoval si, že jeho čas rychle míjí a nepřátelé prohlédli jeho taktiku. Loď ve vleku samozřejmě jeho obavy trochu zklidnila, asi jako šermíře vítězství v aréně. A věděl, že v Hlubině za ni dostane dobře zaplaceno.

„Celé měsíce jsem přemýšlel…“ řekl Deudermont Robilardovi, když ho míjel, kouzelník totiž seděl na obvyklém místě za hlavním stěžněm, asi tucet stop nad palubou. „A teď mám jistotu.“

„V čem, kapitáne?“ zeptal se Robilard a okatě předstíral zájem.

„Proč je nenacházíme.“

„Jednoho jsme našli.“

„Proč je nenacházíme snadněji,“ odrazil kapitán kouzelníkův nekonečný suchý humor.

„Co tím chcete říct?“ Robilard si očividně uvědomil, jak upřeně na něj Deudermont hledí, a neodvrátil se.

„Slyšel jsem tvůj rozhovor s Arabet Raurym,“ řekl Deudermont.

Robilard zamaskoval šok pobaveným úsměvem. „Opravdu? Je to zajímavé malé stvoření.“

„Pirátka, která nám unikla,“ připomněl Deudermont.

„To jsem ji měl vsadit do želez?“ zeptal se kouzelník. „Asi víte, odkud pochází.“

Deudermont ani nemrkl.

„A jak je mocná,“ dodal Robilard. „Je kouzelnice dohlížitelka Věže mystických věd. Kdybych se ji pokusil zadržet, vyhodila by celou loď do vzduchu, a to včetně nás.“

„Nenajal jsem tě právě proto?“

Robilard se uculil a nechal popíchnutí bez odezvy.

„Nelíbí se mi, že utekla,“ řekl Deudermont. Odmlčel se a obrátil Robilardův pohled k pravoboku.

Slunce se nořilo do oceánu a dodávalo vzdálené linii oblaků ohnivě oranžovou, rudou a růžovou barvu. Den se chýlil ke konci, ale aspoň západ slunce byl krásný. Deudermontovi neušel jeho symbolismus, zvláště s ohledem na pocity, které v něm vřely, když si vzpomněl na relativní neúspěšnost Mořského skřítka v poslední době, na nepříjemné tušení, že piráti, kteří divoce brázdili vody podél Mečového pobřeží, prohlédli jeho taktiku.

Hleděl na zapadající slunce.

„Mystické bratrstvo se plete do věcí, do kterých by nemělo,“ řekl tiše jak sám sobě, tak Robilardovi.

„A vy jste čekal něco jiného?“ odvětil kouzelník.

Deudermont odtrhl oči od přírodního divadla a obrátil je k Robilardovi.

„Vždycky dělali potíže,“ vysvětlil Robilard. „Aspoň někteří. Jsou mezi nimi i takoví, kteří se prostě chtějí v klidu věnovat svým pokusům – k těm jsem patřil i já. My jsme Věž považovali za útočiště pro výjimečné lidi. Bohužel jiní chtějí využít výjimečnost k zisku nebo moci.“

„Kreatura jménem Arklem Grít.“

„Kreatura? Ano, dobrý popis.“

„Opustil jsi Věž ještě před jeho příchodem?“ zajímal se Deudermont.

„Bohužel jsem stále patřil mezi její členy, když se proslavil.“

„Byl jeho vzestup k moci jedním z důvodů, proč jsi odešel?“

Robilard chvíli zvažoval odpověď, pak pokrčil rameny. „Nevěřím, že změny ve Věži navodil jen sám Grít, byl pouze příznakem. Možná ale byl smrtící ranou cti, která Věži zůstala.“

„A teď podporuje piráty.“

„Patrně je to nejmenší z jeho zločinů. Je to nevychovaný tvor.“

Deudermont si promnul unavené oči a znovu se zadíval na západ slunce.

O tři dny později vpluly Mořský skřítek a Quelchova pošetilost – jejíž jméno zamazali tak, aby se nedalo přečíst – do přístavu v Hlubině. Uvítali je dychtiví dělníci i správce přístavu, který zároveň prodával v aukcích pirátské lodě, které Deudermont a několik dalších kapitánů přiváželi do přístavu.

„Loď Arguse Blíta,“ řekl, když Deudermont sešel dolů z Mořského skřítka. „Povězte mi, že ho máte v podpalubí, a můj den bude hned jasnější.“

Deudermont zavrtěl hlavou a zadíval se za správce přístavu, na svého mladého přítele, lorda Ostružiníka z Východní Hlubiny. Pohyboval se rychle a stále s mladistvou jiskrou v kroku. Bylo mu sotva přes dvacet, a přestože Deudermont věřil, že se dívá na spřízněnou duši – Ostružiník mu velmi připomínal jeho v onom věku – někdy mu mladík připadal až příliš dychtivý, jak se nemohl dočkat, až si udělá jméno. A Deudermont věděl, že ukvapená ctižádost může vést k předčasné návštěvě ve Sféře nevědomí.

„Takže jste ho zabil, co?“ zeptal se správce přístavu.

„Nebyl na palubě, když jsme se nalodili,“ vysvětlil Deudermont. „Máme ale dvacítku pirátů pro vaše žalářníky.“

„Pcha, všechny bych je vyměnil za hlavu odporného Arguse Blíta,“ řekl muž a odplivl si. Deudermont rychle kývl a prošel kolem.

„Doslechl jsem se, že viděli vaše plachty, a doufal jsem, že dnes zakotvíte,“ řekl lord Ostružiník, když se kapitán přiblížil. Napřáhl ruku a Deudermont mu s ní potřásl.

„Chcete si jako první přisadit na Blítovu loď?“ zeptal se Deudermont.

„Možná,“ odvětil mladý šlechtic. Byl vyšší než většina mužů – stejně vysoký jako Deudermont – vlasy barvy pšenice mu na slunci zářily a očima těkal ze strany na stranu zvědavě, ne obezřetně, jako by toho na světě bylo příliš mnoho, co ještě nespatřil. Měl hubenou, pohlednou tvář, opět podobně jako Deudermont, a čistou pleť i nehty, což hovořilo o vznešeném původu.

„Možná?“ zajímal se Deudermont. „Myslel jsem, že plánujete postavit flotu lovců pirátů.“

„Víte, že ano,“ odvětil mladý lord. „Anebo tomu tak aspoň bylo. Obávám se, že piráti našli způsob, jak naši taktiku obejít.“ Pohlédl na Quelchovu pošetilost a dodal: „Obvykle.“

„Pak flotu doprovodných lodí,“ pravil Deudermont.

„Moudrá změna, kapitáne,“ odvětil Ostružiník a vedl Deudermonta k čekajícímu kočáru.

Cestou nádhernou Hlubinou nechali nepříjemný rozhovor o pirátech být. Ve městě toho dne panoval příliš velký ruch a hluk, než aby se slyšeli, aniž by museli křičet.

K Ostružiníkovu sídlu vedla dlážděná příjezdová cesta. Kočár zajel pod markýzu a sluhové si pospíšili pomoct pánovi a jeho hostu vystoupit. Uvnitř paláci podobnému příbytku zamířil Ostružiník ze všeho nejdříve k regálu s nejlepšími elfskými víny. Deudermont sledoval, jak se sklonil ke spodní polici a vytáhl z ní jednu, pak druhou láhev, ometl z nich prach a dobře prostudoval etikety.

Deudermont si uvědomil, že Ostružiník volí své nejlepší pití, a usmál se v očekávání, zároveň ale pochopil, že se mu lord chystá oznámit něco důležitého, a proto sahá tak hluboko do své tekuté pokladnice.

Přesunuli se do pohodlného salónu, kde v krbu hořel oheň a na malém dřevěném stolku mezi dvěma polstrovanými křesly byly připravené nejchutnější laskominy.

„Napadlo mě, jestli bychom se neměli soustředit na obranná opatření při ochraně kupeckých lodí, namísto na agresivní lov pirátů,“ pravil Ostružiník, sotva se Deudermont posadil.

„Takový úkol bych si nepřál.“

„Není na něm nic vzrušujícího – zvláště pro Mořského skřítka,“ souhlasil Ostružiník. „Každý pirát, který by spatřil podobnou eskortu, by raději pláchl, než aby se pustil do boje. Cena slávy,“ řekl a zvedl sklenku v přípitku.

Deudermont si přiťukl, napil se a opravdu, mladý lord mu nabídl dobrý ročník.

„A k jakému závěru jste při svých úvahách dospěl?“ zeptal se Deudermont. „Jste vy i ostatní páni přesvědčení o moudrosti podobné eskorty? Vypadá to na velmi drahý návrh s ohledem na počet kupeckých lodí, které každý den opouštějí váš přístav.“

„Prohibiční,“ souhlasil lord. „A určitě neproduktivní. Piráti se opět přizpůsobí, chytře a… s pomocí.“

„Mají přátele,“ přitakal Deudermont.

„Mocné přátele,“ řekl lord Ostružiník.

Deudermont si s ním opět přiťukl, a když se napil, zeptal se: „Budeme se dál točit v kruzích, anebo mi povíte, co víte nebo co tušíte?“

Ostružiníkovi se pobaveně zaleskly oči a samolibě se zakřenil. „Zvěsti – možná pouze zvěsti,“ namítl. „Šeptá se ale, že si piráti našli spojence mezi velmi mocnými zástupci Luskanu.“

„Vrchní kapitáni kdysi sdíleli jejich profesi, ať už tak či onak,“ podotkl Deudermont.

„O nich nemluvím,“ odvětil Ostružiník vyhýbavě. „I když by mě nepřekvapilo, kdybych zjistil, že se jeden nebo víc vrchních kapitánů podílí na činnosti jednoho nebo více pirátů, hlavně finančně. Ne, příteli, mluvím o mnohem intimnější a mocnější dohodě.“

„Pokud nejde o vrchní kapitány, pak…“

„O Věž mystických věd,“ potvrdil Ostružiník.

Deudermontův výraz prozradil narůstající zájem.

„Vím, že je to překvapující, kapitáne,“ poznamenal Ostružiník, „ze spolehlivých zdrojů jsem se ale doslechl, že Věž opravdu stojí za nedávným nárůstem pirátství – což by vysvětlovalo, proč vy i všechny ostatní autority, které se snaží tu vodní havěť najít a zničit, slavíte jen velmi omezené úspěchy.“

Deudermont si mnul bradu a snažil se poskládat si všechno dohromady.

„Nevěříte mi?“ zeptal se Ostružiník.

„Právě naopak,“ odpověděl kapitán. „Vaše slova jen potvrzují informaci, kterou jsem nedávno získal.“

Ostružiník se široce usmál a opět se natáhl pro sklenku s vínem, když ji ale zvedl, zarazil se a upřeně se na ni zadíval.

„Ty sklenky byly dosti drahé,“ pravil.

„A jejich kvalita je očividná.“

„A víno v nich je ještě mnohem dražší.“ Vzhlédl k Deudermontovi.

„Co mám říct?“ opáčil kapitán. „Jsem vděčný, že se se mnou dělíte o tento luxus.“

„Přesně o to mi jde,“ pravil Ostružiník a Deudermont svraštil zmateně obličej.

„Rozhlédněte se,“ požádal ho šlechtic. „Bohatství – neuvěřitelné bohatství. Získal jsem ho díky svému původu. Vím, že jste byl za své služby během let dobře odměňován, kapitáne Deudermonte, přesto pochybuji, že i kdybyste dal dohromady celý svůj výdělek, mohl byste si dovolit jediný regál s vínem, ze kterého jsem vytáhl naše pití.“

Deudermont odložil sklenku stranou, protože nevěděl, co má říct nebo co Ostružiník chce, aby řekl. Lehce potlačil hlodavý, hrdý vztek a požádal ho, aby pokračoval.

„Vyplul jste na moře, abyste dostihl a zničil Arguse Blíta, a musel jste přitom vynaložit velkou námahu a také velmi riskovat,“ řekl Ostružiník. „Vrátil jste se s jeho lodí, kterou já mohu z vrtochu koupit, pouhým lusknutím prstů, a všiml by si toho jen ten nejvíce puntičkářský z mých účetních.“

„Všichni máme v životě své místo,“ odvětil Deudermont, kterému došlo, kam muž míří.

„I když ho někteří z nás nezískají vlastní pílí ani právem,“ pravil Ostružiník. Zasmál se sám sobě. „Mám pocit, že žiji dobrý život a jsem dobrý muž, kapitáne. Chovám se dobře ke sluhům a snažím se sloužit lidu.“

„Jste velmi ctěný pán, a z dobrého důvodu.“

„A vy jste hrdina, v Luskanu i v Hlubině.“

„V očích mnoha jiných jsem zlořád,“ namítl kapitán a zakřenil se.

„Jen v očích darebáků, v žádných jiných. Závidím vám. Salutuji vám a vzhlížím k vám,“ dodal a konečně zvedl sklenku v přípitku. „A hned bych s vámi měnil.“

„Povězte to služebnictvu, a já to povím posádce,“ řekl Deudermont a zasmál se.

„Ale já nežertuji,“ odvětil Ostružiník. „Kéž by to bylo tak prosté. Ale my víme, že není, a já vím, že abych mohl jít ve vašich šlépějích, budu se muset prokázat skutky, ne původem. A ani nákupy. Byl bych rád, kdyby o mně jednou lidé mluvili stejně, jako mluví o kapitánu Deudermontovi.“

K Deudermontovu překvapení hodil Ostružiník sklenku do krbu a roztříštil ji.

„Nic z toho jsem si nezasloužil, prostě jsem měl štěstí, že jsem se dobře narodil. Proto jsem se rozhodl, že použiji své jmění pro dobrou věc, kapitáne. Ano, koupím od vás loď Arguse Blíta, budu tak mít tři a vydám se s nimi a s posádkou žoldáků do Luskanu – a spolu s vámi, pokud se ke mně připojíte – a zasadím tamním pirátům, kteří se plaví podél Mečového pobřeží, ránu, jakou ještě nepoznali. A až tam skončíme, pošlu svoji flotu na moře, aby lovila tak, jako loví Mořský skřítek, dokud neodstraníme piráty z našich vod.“

Deudermont nechal prohlášení viset ve vzduchu a snažil se promyslet si možnosti, všechny ale zdánlivě končily katastrofou.

„Pokud máte v úmyslu vyhlásit válku Věži, budete čelit skutečně silnému nepříteli – kterého určitě podporuje i pět vrchních kapitánů v Luskanu,“ odvětil nakonec. „Chcete snad rozpoutat válku mezi Hlubinou a Městem plachet?“

„Ne, jistěže ne,“ ujistil ho Ostružiník. „Můžeme to provést méně okatě.“

„Chcete tam poslat malou jednotku, která by sesadila Arklema Gríta a jeho kouzelníky dohlížitele?“ zeptal se Deudermont.

„Ne jen tak ledajakou jednotku,“ slíbil Ostružiník. „Hlubina zná spoustu osob s velkou mocí.“

Deudermont na něj hleděl a vteřiny ubíhaly.

„Zvažte ty možnosti, kapitáne Deudermonte,“ žádal Ostružiník.

„Nesnažíte se až příliš dosáhnout svého, můj mladý příteli?“

„Anebo vám nabízím možnost dokončit to, co jste před mnoha lety začal?“ opáčil Ostružiník. „Podobným úderem byste zajistil, že vaše dlouholeté snažení nebylo jen dočasným ulehčením zbídačelým kupcům plavícím se podél Mečového pobřeží.“

Kapitán Deudermont se opřel a zvedl sklenku, aby se napil. Zarazil se ale, když přes fazety křišťálu spatřil plameny kroutící se v krbu.

Nemohl popřít, že je to skutečná výzva a naděje na dosažení něčeho trvalého.

4

Lovení vzpomínek

„Byl to dokonalý příklad toho, čeho můžeme dosáhnout, když budeme spolupracovat,“ pravil Drizzt a jeho úsměv Regisovi prozradil, že svým vzletným prohlášením zamýšlel pozlobit Bruenora, nejednalo se o žádnou hlubokomyslnou filozofickou úvahu.

„Pcha, musel sem si vybrat mezi vorkama a démonama…“

„Ďábly,“ opravil ho půlčík a Bruenor se na něj zamračil.

„Mezi vorkama a ďáblama,“ opravil se trpasličí král. „Vybral sem si ty, kerý míň smrdí.“

„Bylo to nezbytné,“ odvážil se Regis říct a mrkl lstivě na Drizzta.

„Pcha, no jasně že bylo, u Devíti pekel!“

„Mám přinést Dohodu z Garumnovy rokle, abychom si znovu prošli závazky obou stran?“ zeptal se Drizzt.

„Jesli na něho mrkneš, dám ti do voka pěstí a s Kručibřichem pak vymetu podlahu,“ varoval ho Bruenor.

„Nemůžeš se divit, že je překvapilo, že král Bruenor přispěchal na pomoc orkovi,“ ozvalo se ode dveří, a když se trojice otočila, spatřila, že do místnosti vešla Catti.

„Nevopovaž se přidat na jejich stranu,“ varoval ji Bruenor.

Catti se uctivě uklonila. „Nemusíš se bát,“ ujistila ho. „Přišla jsem si pro manžela, aby mě vyprovodil.“

„Zpátky do Stříbroluní a na další lekce u Alustriel?“ zeptal se Regis.

„Něco mnohem víc,“ odvětil Drizzt, když procházel místností, aby ji vzal za ruku. „Lady Alustriel Catti slíbila, že ji vezme na cestu polovinou kontinentu a několika sférami bytí.“ Pohlédl na svoji ženu a s očividnou závistí se usmál.

„A jak dlouho bude trvat?“ obořil se na ně Bruenor. Nijak se netajil tím, že kvůli tomu, že Catti dlouhodobě pobývá mimo Mitrilovou síň, má on sám práci navíc, všichni, kdo slyšeli trpaslíka stěžovat si, ale věděli, že je to jen jeho způsob, jak přiznat, že mu Catti nesmírně chybí, aniž by to musel říct nahlas.

„Vyhne se další zimě v Mitrilové síni,“ řekl Regis. „Máš dost místa pro malého, i když podsaditého společníka?“

„Jenom pokud tě promění v žabáka,“ odpověděl Drizzt a odvedl Catti pryč.

Později téhož dne opustil Regis Mitrilovou síň a zamířil dolů k řece Surbrin. Zmínka o zimě mu připomněla, že nepříjemné roční období je už za dveřmi, a opravdu, třebaže byl nádherný den, vítr ze severu byl ostrý a studený a listí na stromech na opačné straně řeky začínalo nabírat barvy podzimu.

Něco na tom dni, na větru nebo na vůni ve vzduchu, která oznamovala změnu ročních období, Regisovi připomnělo jeho starý domov na Planině ledového větru. V Mitrilové síni toho měl mnohem víc a byl ve větším bezpečí – kde jinde by byl bezpečnější než uvnitř trpasličí síně? – přesto to sotva vyvažovalo jeho smutek nad tím, o co přišel. Na Planině ledového větru se měl dobře. Dny trávil tím, že chytal tuponosé pstruhy na březích Maer Dualdonu. Jezero mu dalo vše potřebné, a ještě víc, vodu i jídlo – znal stovku dobrých receptů na to, jak chutné ryby upravit. A jen málokdo dokázal z jejich lebek vyřezat krásnější ozdoby než Regis. Jeho přívěsky, sošky a těžítka mezi místními kupci prosluly.

Nejlepší samozřejmě bylo, že jeho „práce“ sestávala hlavně z polehávání na břehu jezera s vlascem uvázaným na palci u nohy.

A právě s touto vzpomínkou na mysli strávil Regis dlouhý čas tím, že se toulal podél řeky na sever od mostu a hledal dokonalé místo. Nakonec se spokojil s kouskem trávníku, který před severákem chránil kulatý šedý kámen, nebyl ale tak vysoký, aby na něj vrhal stín. Velmi pečlivě hodil vlasec na správné místo, do klidnějších, tmavých vod jezírka za skalním výběžkem. Sice vlasec zatížil, ani to by ale nepomohlo, kdyby ho hodil přímo do řeky; proud by ho strhl s sebou.

Chvíli počkal, a když se ujistil, že zvolil správné místo, zul si botu a pověsil si vlasec na palec u nohy, brašnu pak použil jako polštář. Sotva si ale lehl a zavřel oči, překvapil ho zvuk od severu.

Jeho zdroj poznal ještě dřív, než se posadil a vykoukl zpoza kulatého kamene.

Orci.

Několik mladých orků se shromáždilo na břehu. Hlasitě se hádali – proč byli orci neustále tak hluční? – o udicích a rybářských sítích a o tom, kde a jak je rozhodit.

Regis se skoro zasmál, když v něm začalo bublat podráždění, protože pochopil, proč se zlobí. Byli to orci, proto byl netrpělivý. Byli to orci, proto byl dopálený. Byli to orci, a proto jeho první reakce byla negativní.

Bylo těžké pohřbít staré city.

Regis si vzpomněl na jinou dobu a na jiné místo, na to, jak po sobě skupina chlapců a dívek začala hlasitě šplíchat kousek od místa, kde na Maer Dualdon rybařil. Regis je vyplísnil, ale jen krátce.

Nemohl se neusmát, protože si vzpomněl, jak poté strávil báječné odpoledne tím, že mladé lidi učil, jak rybařit, jak vytáhnout pstruha z vody a jak úlovek očistit. Tu noc se pak mladíci objevili na Regisovo pozvání u jeho dveří, aby si prohlédli jeho řezby a dali si s ním pstruha tak, jak ho uměl připravit jenom Regis.

Dny na březích Maer Dualdonu plynuly klidně, tento ale uvízl Regisovi v paměti.

Znovu se zadíval na halasné mladé orky a zasmál se, když viděl, jak se snaží rozhodit síť – místo ryb ale do ní chytili mladou orku.

Málem vstal s tím, že jim nabídne pár lekcí, jako to udělal tehdy na Planině ledového větru. Zarazil se ale, když si všiml hraničního kamene mezi sebou a orky. V místě, kde svah klesal dolů k Surbrinu, končilo území Mitrilové síně a začínalo království Mnohošíp a tu hranici Regis nesměl překročit.

Ve chvíli, kdy se zamračil, si ho orci všimli. Zvedl ruku a zamával jim a oni udělali to samé, i když dost zdráhavě.

Regis se znovu uložil za kamenem, protože nechtěl orky rozrušit. Jednoho dne, pomyslel si, za nimi bude moct zajít a ukázat jim, jak se hází vlasec nebo síť. Možná už brzy, když vzal v úvahu relativní mír posledních čtyř let a nedávný společný zákrok, který zničil potenciální hrozbu pro celé Stříbrné pomezí.

Anebo právě proti těmto mladým orkům povede válku, zabije jednoho palcátem nebo utrží ránu oštěpem do břicha. Uměl si představit, jak Drizzt tančí právě mezi touto skupinou, s brilantní přesností seká scimitary a zanechává orky svíjející se a krvácející na skále.

Půlčíkovi přejel dolů po páteři třas, rychle ale ty temné myšlenky zahnal.

Regis musel věřit tomu, že tady něco budují. Navzdory Bruenorově paličatosti a Obouldově původu se z nejistého příměří stal akceptovaný, i když stále nejistý mír, a Regis z celého srdce doufal, že každým dnem, kdy nedošlo k žádnému incidentu, se možnost další války mezi trpaslíky a orky opět trochu oddálila.

Škubnutí za vlasec ho přimělo posadit se, a jakmile ho měl v ruce, vyškrábal se na nohy a začal za něj zkušeně táhnout. Dobře věděl, že má obecenstvo, proto si dal s vytáhnutím ryby načas. Byl to krásný, stopu dlouhý okoun.

Když ho konečně vylovil, zvedl ho do výšky a ukázal ho mladým orkům, kteří zatleskali a nadšeně mu zamávali.

„Jednoho dne vás to naučím,“ řekl Regis, i když byli příliš daleko – a proti větru a kolem hlasitě zurčela řeka – takže ho nemohli slyšet. „Jednoho dne.“

Poté se ale zarazil, zvážil svá slova a uvědomil si, že mluví o orcích. O orcích. V minulosti je bez přemýšlení zabíjel. Na okamžik ovládla půlčíka nepříjemná lítost a po ní naprostý zmatek. Potlačil ale své pocity, i když jen na chvíli, tím, že se vrátil k vlasci a znovu ho nahodil do klidnějších vod jezírka.

Orci.

Orci!

Orci?

„Chce s tebou mluvit Bruenor?“ zeptala se Catti Drizzta, když se jednou pozdě v noci vrátil do jejich pokojů, kde na něj čekalo Bruenorovo páže s tichou prosbou. Od boje s ďábly uběhl už desetiden a situace se výrazně zklidnila.

„Snaží se vyřešit zmatek, který nastal po našem nedávném dobrodružství.“

„Chce, abys s Torgarem Drtivým úderem odjel do Mirabaru,“ uhádla Catti nevěřícně.

„Zdá se to směšné,“ odvětil Drizzt, protože souhlasil s Cattiiným názorem. „I v nejlepších a nejbezpečnějších dobách by mi markýz Elastul nedovolil vstoupit do města.“

„To je dost dlouhá cesta na to, abys pak tábořil na studené zemi,“ zažertovala Catti.

Drizzt k ní přistoupil a potměšile se zakřenil. „Uvítám to, pokud si s sebou budu moct vzít někoho, kdo mě zahřeje,“ řekl, položil jí ruce na pás a přisunul se ještě blíž.

Catti se zasmála a zareagovala na jeho polibek. „To by se mi líbilo.“

„Ale nemůžeš jít se mnou,“ řekl Drizzt a ustoupil. „Máš před sebou velké dobrodružství, kterému by ses raději neměla vyhýbat.“

„Pokud chceš, půjdu s tebou.“

Drizzt znovu couvl a zavrtěl hlavou. „To bych byl pěkný manžel, kdybych po tobě chtěl něco takového! Slyšel jsem o zázracích, které si pro tebe Alustriel na následující měsíce připravila, a o ty bych tě kvůli vlastním tužbám nemohl připravit.“

„Ach, copak nechápeš, jak svůdné je vědomí, že tvá touha po mně přebíjí i absolutní smysl pro dobro a zlo, který máš hluboce vepsaný v srdci a v duši?“

Drizzt se zarazil, zadíval se na Catti a několikrát zamrkal. Pokusil se odpovědět, nevypustil ale z úst nic srozumitelného.

Catti se zasmála. „Jsi nesnesitelný,“ řekla a odtančila pryč od Drizzta. „Tak hluboce přemýšlíš o tom, jak by ses měl cítit, že jen málokdy doopravdy cítíš.“

Drizzt dobře věděl, že si z něj utahuje, proto si založil paže na hrudi a jeho zmatek ustoupil zamračení.

„Obdivuji tvůj úsudek, i když mě nesmírně frustruje,“ řekla Catti. „Vzpomínám si, jak ses před lety vydal do Biggrinovy jeskyně a vzal sis s sebou jen Wulfgara. Nebylo to moudré rozhodnutí, řídil ses ale emocemi, ne rozumem. Co se to s Drizztem Do’Urdenem stalo?“

„Zestárl a zmoudřel.“

„Zmoudřel? Nebo je prostě opatrnější?“ zeptala se s lstivým úsměvem.

„Není to jedno a totéž?“

„V bitvě možná,“ přitakala Catti. „A protože to je jediná oblast, ve které jsi byl doposud ochotný riskovat…“

Drizzt bezmocně vydechl.

„Několik úderů srdce může přinést lepší vzpomínky než obyčejný dlouhý rok,“ pokračovala Catti.

Drizzt s kývnutím ustoupil. „Pořád riskuji.“ Vyrazil ke dveřím a řekl: „Pokusím se nezdržet dlouho, obávám se ale, že tvůj otec bude chtít celou věc probrat několikrát.“ Když vzal za kliku a otevřel dveře, ohlédl se a s úsměvem zavrtěl hlavou.

Jeho výraz se ale změnil, když uviděl svoji ženu.

Rozepnula si dva knoflíčky na pestrobarevné haleně a svůdně se usmála. Zakřenila se, pokrčila rameny a škádlivě se kousla do spodního rtu.

„Nebylo by moudré nechat krále čekat,“ řekla až příliš nevinně.

Drizzt kývl, pak se ale zarazil, práskl dveřmi a zamkl je. „Jsem jeho zeť,“ vysvětlil, ladně se proplížil pokojem a opasek s mečem odhodil na zem. „Odpustí mi.“

„Ne pokud se dozví, co jsi prováděl s jeho dcerou,“ opáčila Catti, když ji Drizzt vzal do náruče a strhl ji s sebou na postel.

„Pokud mě markýz Elastul nevpustí dovnitř, dostanu se přes bránu vlastními silami,“ říkal Drizzt, zrovna když Catti vešla později té noci do Bruenorových komnat.

Byl tam i Regis spolu s Torgarem Drtivým úderem a jeho mirabarským společníkem, Šindelem McKrejzlíkem.

„Je paličatý,“ přitakal Šindel po tom, co kývl na Catti. „Ale tebe čeká mnohem delší cesta.“

„Opravdu?“ zeptala se Catti.

„Pude na Planinu ledovýho větru,“ vysvětlil Bruenor. „On a Kručibřich.“

Catti po té překvapivé novině couvla a pohlédla na Drizzta, aby jí to vysvětlil.

„Je to mý rozhodnutí,“ řekl Bruenor. „Doslechli sme se, že se tam usadil Wulfgar, a tak mě napadlo, že by se na něho mohli jít Drizzt a Kručibřich kouknout.“

Catti o tom chvíli přemýšlela, pak kývla na souhlas. S Drizztem už mluvili o tom, že by se na Planinu ledového větru vydali a starého přítele navštívili. Nedlouho poté, co byla podepsána Dohoda z Garumnovy rokle, přišla do Mitrilové síně zpráva, že Wulfgar je v pořádku a zpátky na Planině ledového větru. Catti a Drizzt tak ihned začali plánovat, že by za ním vyrazili.

Kvůli Wulfgarovi ale cestu odložili. Nepotřeboval je vidět spolu. Opustil Mitrilovou síň, aby začal znovu, a nebylo by od nich fér, kdyby mu připomněli život, který mohl mít s Catti.

„Než se vrátíš, budu zpátky v Mitrilové síni,“ slíbil Drizzt.

„Možná,“ odvětila Catti a věnovala mu chápavý úsměv.

„Oba vyrážíme na dobrodružnou cestu,“ řekl Drizzt.

„A ani jeden z nás by to nechtěl jinak,“ souhlasila Catti. „Asi proto jsme do sebe zamilovaní.“

„Vite, že tu neste sami, že jo?“ zabrblal Bruenor, a když na něj dvojice pohlédla, uviděla, jak vrtí hlavou a protáčí očima.

5

Větší ze dvou zel

Belana Tundašová se s povzdechem odkulila od milence. „Kladeš příliš mnoho otázek a vždy v nesprávnou chvíli,“ stěžovala si.

Malý muž jménem Morik se rychle přisunul blíž a posadil se vedle ní na kraj postele. Vypadali jako z jednoho těsta, oba byli drobní a tmavovlasí, Belaniny oči ale zářily potměšilostí, která v Morikových tmavých očích v poslední době chyběla. „Zajímám se o tvůj život,“ vysvětlil. „Věž mystických věd mě… fascinuje.“

„Tím chceš říct, že hledáš způsob, jak ji vykrást.“

Morik se zasmál, zarazil se, zvážil to, pak zavrtěl nad absurdní myšlenkou hlavou a připomněl si, proč je tady. „Umím odstranit jakoukoli past,“ chvástal se. „Až na pasti lstivých kouzelníků. Ty nechávám být.“

„No, jsou na všech dveřích,“ škádlila Belana a dloubla Morika tvrdě do hrudi. „Některé by tě zmrazily, jiné roztavily…“

„Aha, takže kdybych otevřel dvoje dveře zároveň…“

„Další by ti zasadily takovou ránu, až by sis ukousl svůj jedovatý jazyk!“ dodala Belana rychle.

Morik se k ní v odpověď sklonil, kousl ji lehce do ucha a jemně jí ho olízl. Belana tiše zasténala.

„Pak mi pověz, co potřebuju vědět, aby mi zůstal,“ pošeptal jí.

Belana se zasmála a odtáhla se. „Tady nejde o tebe,“ odpověděla. „Jde o toho smradlavého trpaslíka. V poslední době jde vždycky o něj.“

Morik se opřel o lokty. „Je neústupný,“ přiznal.

„Tak ho zabij.“

Tentokrát se Morik zasmál nevěřícně.

„Pak ho zabiju já – anebo o to požádám jednoho z kouzelníků dohlížitelů. Valindru… ano, nenávidí ošklivé věci a trpaslíky nejvíce ze všeho. Zabije toho skrčka.“

Morik smrtelně zvážněl, Belana se proto své chytré poznámce nezasmála a zadívala se na něj stejně vážně.

„Trpaslík není problém,“ vysvětlil Morik, „i když jsem slyšel, že v boji je neporazitelný.“

„Vsadím se, že se spíše chvástá, než že by byl opravdu tak dobrý,“ řekla Belana. „Bojoval od příchodu do Luskanu vůbec s někým?“

Morik ji opět zastavil vážným zamračením. „Vím, komu slouží,“ řekl. „A vím, že by si ho ty osoby nenajaly, kdyby jeho dovednosti neodpovídaly jeho pověsti. Varuju tě, protože tě mám rád. Neber trpaslíka a jeho pány na lehkou váhu, nevyhrožuj jim a neignoruj je.“

„Vypadá to, že bych měla Valindru raději opravdu varovat,“ podotkla Belana.

„Pokud to uděláš, je po mně. A brzy i po tobě.“

„A taky po Valindře, pokud máš se svými hrůzyplnými řečmi pravdu. Opravdu věříš, že vrchní kapitáni, jeden nebo všichni dohromady, stojí Věži za pozornost?“

„Tohle nemá nic společného s vrchními kapitány,“ ujistil ji Morik.

„Trpaslík se tahá s Retnorovým synem.“

Morik zavrtěl hlavou.

„Tak s kým?“ uhodila na něj. „Kdo jsou ty tajemné osoby, které chtějí informace o Věži? A jestli představují hrozbu, proč bych měla odpovídat na tvé otázky?“

„Popsal bych je jako nepřátele některých lidí ve Věži,“ odpověděl Morik klidně. „Nejsou ale nezbytně nepřáteli Věže samotné, jestli mě chápeš.“

„Jsou to moji nepřátelé?“

„Ne,“ odpověděl Morik. „Buď ráda, že máš mě a já tebe.“ Když to řekl, naklonil se blíž a kousl Belanu jemně do ucha. „Dám ti vědět, kdyby ti něco hrozilo.“

„Takže jsou to nepřátelé mých přátel,“ pravila žena, odtrhla se od něj a v jejím hlase poprvé nebyla žádná hravost.

„Máš ve Věži jen málo přátel,“ připomněl Morik. „Proto chodíš tak často sem dolů.“

„Možná se tady dole prostě cítím všem nadřazená?“

„I mně?“ zeptal se Morik s falešnou bolestí. „Jsem jen objektem tvého chtíče?“

„Ve tvých modlitbách.“

Morik kývl a chlípně se usmál.

„Pořád jsi mi ale neudal žádný důvod, proč bych ti měla pomáhat,“ odvětila Belana. „Tedy kromě toho, abych zabránila tvé předčasné smrti.“

„Každé tvé slovo mě zraňuje.“

„Takový už je můj talent. Teď mluv.“

„Protože Věž nerekrutuje nikoho mimo Věž, pouze akolyty,“ řekl Morik. „Přemýšlej o tom. Patříš k Věži už skoro deset let, a přesto stojíš v hierarchii pořád velmi nízko.“

„Kouzelníci zůstávají ve Věži spoustu let. Jsme trpěliví, jinak bych nemohli být kouzelníky.“

„Pravda, a ti, kdo se pyšní jménem, za kterým stojí moc – Dornegal z Baldurovy Brány, Raurym z Mirabaru – obyčejně zaplní místa, která se na žebříčku moci uprázdní. Kdyby ale Věž utrpěla zničehonic velké ztráty…“

Belana se ušklíbla, její trpký výraz ale nedokázal skrýt jiskru zájmu v tmavých očích.

„Kromě toho mi pomůžeš proto, že znám pravdu o Montagu Hurikánovi, který nezemřel při nešťastném alchymistickém experimentu.“

Belana přimhouřila oči. „Možná jsem měla odstranit jediného svědka,“ řekla, v jejím hlase ale nebyla žádná skutečná hrozba. S Morikem spolu soupeřili v mnoha oblastech – především při milování – ale ať už se snažili popírat pravdu o svém vztahu sebevíc, oba věděli, že jsou víc než jen milenci; byli zamilovaní.

„A zabít nejlepšího milence, jakého jsi kdy měla?“ zeptal se Morik. „To si nemyslím.“

Na to neměla Belana okamžitou odpověď, po krátké odmlce ale ve vší vážnosti pravila: „Nemám toho trpaslíka ráda.“

„Ujišťuju tě, že jeho pány bys měla ráda ještě míň.“

„Kdo jsou?“

„Mám tě příliš rád, než abych ti to řekl. Prostě mi sežeň, co potřebuju, a až ti dám vědět, ukliď se z cesty.“

Po další odmlce Belana kývla.

Říkali mu „generál“, protože mezi bojovými mágy střední úrovně byl Dondom Maealik ve Věži považován za nejlepšího. V jeho repertoáru samozřejmě převládaly hlavně evokace, a blesky i ohnivé koule uměl vrhat s větší intenzitou než kdokoli až na kouzelníky dohlížitele a samotného mystického arcimága Arklema Gríta. A navíc měl Dondom po ruce dostatek obranných kouzel – transmutací, které ho dokázaly v okamžení přenést do bezpečí, abjurací, které proměnily jeho kůži v kámen, a řadu ochranných aur i kouzel odklánějících šípy – že se na bojišti zdál být vždy krok před protivníkem. Některé jeho manévry se ve Věži staly přímo legendárními, třeba to, jak jednou v poslední vteřině ustoupil mezisférickou branou před davem orckých válečníků, kteří tak útočili jen na vzduch, když je všechny sežehl plamenem.

Tu noc ale Dondomovi nepřátelé díky dvojici drobných, tmavovlasých milenců přesně věděli, jaká kouzla mu v jeho denním repertoáru zůstala, a dobře se na ně připravili.

Oné temné noci vyklopýtal z hospody, poté co do sebe po dni těžké práce ve Věži nalil až příliš mnoho pití – po dni, během kterého vyčerpal skoro všechna kouzla, která měl k dispozici.

Z uličky o dva domy dál vyšel trpaslík a pověsil se za něj. Nijak se nesnažil maskovat své těžké kroky a Dondom se po něm několikrát ohlédl, třebaže se snažil skrýt fakt, že ví, že ho sledují. Kouzelník přidal do kroku a trpaslík ho napodobil.

„Idiot,“ zabručel si Dondom pro sebe, protože dobře věděl, že jde o stejného trpaslíka, který se mu zvečera vysmíval v hospodě. Když toho nepříjemného chlapíka vyváděli ven na ulici, přísahal mu pomstu, Dondom byl ale překvapený – příjemně! – že se ten ošklivý skrček jen nechvástal.

Dondom zvážil kouzla, která mu zůstala, a kývl. Když se přiblížil k další boční uličce, rozběhl se a vrhl se do ní, za rohem se ale prudce zastavil a načrtl na zem čáru. Měl jen několik úderů srdce a v hlavě mu z pití bzučelo, Dondom to zaklínadlo ale dobře znal, protože většina jeho výzkumu probíhala ve vzdálených sférách.

Čára na zemi se ve tmě rozzářila. Oba její konce se stočily do středu a začaly stoupat vzhůru, dokud nevykreslily sloup, který Dondoma převyšoval o dobrou stopu. Svislé energetické čáry prořízly sférické kontinuum, rozdvojily se a začaly se od sebe vzdalovat. Tma mezi nimi byla hlubší než černé stíny.

Dondom ale věděl, že trpaslík si toho nevšimne.

Kouzelník přesunul portál na místo a kývl, když zářící linie vzápětí zmizely. Potom se Dondom rozběhl dál uličkou v naději, že uslyší trpaslíka křičet.

Jakmile kouzelník vyrazil pryč, ze stínů vystoupila štíhlá postava. Se stejnou hbitostí otevřela druhou magickou bránu, přímo před Dondomovou, a tu původní zrušila, jakmile byla ta její bezpečná.

Poté postava mávla tmavou rukou a pokynula trpaslíkovi, aby běžel dál.

Trpaslík se zhluboka nadechl. Věřil svému šéfovi – no, jak jen mohl věřit tvorovi jeho… původu – ale cesta nižšími sférami nebyla bezpečná bez ohledu na to, kdo ho o tom ujišťoval.

Byl ale dobrý voják a navíc, co horšího by se mu mohlo stát, než už se stalo? Přidal do kroku, tryskem vběhl do uličky a zaječel, aby kouzelník věděl, že prošel branou.

„Darebák,“ zabrblal Dondom, když mířil zpátky, aby si prohlédl své dílo – a zrušil bránu, aby protivný, ošklivý trpaslík – nebo jeden z odporných obyvatel Propasti – neobjevil cestu ven. Poslední, co Dondom chtěl, bylo pocítit vztek Arklema Gríta, protože vypustil démony do ulic Luskanu. Anebo to možná byla ta předposlední věc, kterou by chtěl, jak si Dondom uvědomil, když bránu obešel a mávl rukou, aby ji zrušil.

A brána se nezavřela.

Trpaslík klidně vyšel zpátky ven na ulici a prohlásil: „Nenávidím to tam.“

„Jak… jak jsi…“ zakoktal se Dondom.

„Jenom sem si skočil pro psa,“ řekl trpaslík. „Každý trpaslík potřebuje psa, to neviš?“ Vrazil si palec a ukazovák mezi rty a ostře hvízdl.

Dondom se ze všech sil snažil bránu uzavřít – ale nebyla to jeho brána. „Ty blázne!“ zaječel na trpaslíka. „Co jsi to udělal?“

Trpaslík ukázal na svoji hruď. „Já?“

Se zvláštním zavřeštěním, pobouřeným a zděšeným zároveň, se Dondom pustil do zaklínání, odhodlaný vyhodit toho odporného tvora do povětří.

Zakoktal se ale, když z černoty brány vylezl nový tvor. Vyšel z ní hluboce předkloněný, jinak by totiž branou o velikosti člověka neprošel, nejdřív z ní tak vystrčil rohatou hlavu. I za tmavé noci byl vidět namodralý odstín jeho kůže, a když se napřímil do výšky celých dvanácti stop, Dondom málem omdlel.

„Gla… glabrezu,“ zašeptal s pohledem upřeným na démonovy spodní paže – měl dva páry – zakončené klepety.

„Já mu prostě řikám ‚Punťo‘,“ řekl trpaslík. „Hrajem takovou hru.“

Dondom zavyl, otočil se na podpatku a dal se na útěk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král pirátů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.