Mgr. Rostislav Szeruda

Tajemství lidské duše

Fyzikální model duše.

Tribun EU

2014

© Mgr. Rostislav Szeruda, 2014

Úvod

Aby pohnul hmotou, musí duch zaujímat prostor stejně jako hmota. Duše prostor zaujímají. Na rozdíl od hmoty však mohou měnit tvar a pronikat hmotnými předměty. Jednotlivé lidské duše a další obyvatelé duchovního světa – duchové. Démoni, andělé a dokonce i Bůh – zaujímají prostor. Bůh je nekonečně velký, zahrnuje celý vesmír. Vědomím Božím je prostor, jenž obsahuje Božské myšlenky.

Henry More

Současné vědecké paradigma tvrdí, že to, co produkuje naše vědomí a myšlení, je náš mozek. Naše vědomí a myšlení se, dle této ideje, objevilo jako produkt složité interakce miliard neuronů a jejich synapsí tvořících mozek. Mnozí vědci věří, že když budou mít dostatečně výkonné počítače a velmi sofistikované programy dokáží naše myšlení simulovat na počítačích metodou neuronových sítí. Ty se budou schopny samy učit na základě získaných zkušeností.

Lidský mozek bývá považován za důmyslný biologický stroj, který je schopen vytvářet duševní procesy podobně, jako je počítač schopen provádět složité matematické operace. Lidské vědomí je chápáno jako produkt složitých elektrochemických reakcí, které umožňují přenášet a kombinovat informace vstupující do mozku. V důsledku četných zpětných vazeb se pak objeví nová kvalita – vědomí sebe sama a okolního světa.

Pro neurologa je vědomí produkt nesmírného množství reentrantních interakcí mezi systémy hodnotově-kategoriální paměti, které jsou v široké míře přítomny v předních částech talamokortikálního systému, a systémy zadních talamokortikálních oblastí, které zodpovídají za percepční kategorizaci (Edelman).

Tento popis zní sice velmi vědecky a odborně, ale ve své podstatě nic neříká. Vědomí ve smyslu vědomí sebe sama, je fenomén, který se dá jen velmi obtížně postihnout z hlediska studia mozkové tkáně a neurální aktivity. Vznikly sice teorie, které se pokoušely popsat tzv. zrakové vědomí z hlediska možné existence jakýchsi neuronů vědomí, synaptických spojení či jakési formy synchronizované aktivity populací neuronů v různých částech mozku, nicméně jejich přínos pro pochopení fenoménu vědomí prozatím není příliš velký. Idea, že vědomí vzniká vzájemným působením molekul, vyžaduje notnou dávku materialistické víry.

Pro mnoho vědců je vědomí pouze symbolem elektrochemických změn, k nimž dochází v našem mozku, a samo o sobě jeho činnost neovlivňuje. Vědomí se mělo zrodit v průběhu evoluce za účelem řízení nervového systému, který se rozrostl natolik, že se nebyl schopen sám o sobě uřídit. Problémem ovšem je, jak se realizují vědomé reakce zpětně ovlivňující nervové toky. Proč vlastně si máme být vědomi vlivů působících na náš organismus i naší reakce na tyto podněty? Proč nefungujeme jen jako tupý automat? Vysvětlení může být jednoduché. Aktivita neuronů není původcem vědomí, ale spíše vědomou aktivitu odráží.

Dnešní věda dokáže dobře popsat, jak jsou informace proudící do mozku smyslovými kanály rozkládány, ale už stejně dobře nedokáže vysvětlit, jak dochází k opětovnému sloučení těchto na různých místech zpracovávaných informací do jednoho společného vjemu. To, co moderní věda dosud neodhalila, je sjednocující princip. Princip, který by umožňoval sladění činnosti celého mozku k určitému cíli, k vytváření spojitých vjemů, který by umožňoval vznik jedinečného vědomí individua.

Poranění mozku může vést ke vzniku poškození smyslových a motorických funkcí člověka. Může ovlivnit jeho jednání, pocity a uvažování. Může způsobit ztrátu vědomí i smrt. Mozek může být také ovlivněn chemicky podáním různých léků a drog. Lze ho ovlivnit i elektrickým šokem. Při tom všem se bude naše vnímání a vědomí měnit, budeme prožívat příjemné i velmi nepříjemné pocity a možná se u nás objeví i halucinace. Z toho se usuzuje, že mozek je orgán, který produkuje myšlení a ostatní duševní funkce individua.

Sledujeme-li ale nějaký program v televizi, dobře víme, že nevzniká v bedýnce představující televizní přijímač, ale někde daleko v televizním studiu a je do širokého okolí přenášen rádiovými vlnami. Poškození některé části televizoru se přitom také projeví snížením kvality nebo i ztrátou obrazu a zvuku.

Srovnáme-li televizní přijímač a lidský mozek, můžeme dojít k závěru, že mozek nemusí být orgánem, který vyšší psychické funkce vytváří, ale může být tím, co jim umožňuje se projevit. Může však existovat něco existující „mimo“ mozek, co by jeho činnost řídilo? Již v dávnověku lidé věřili, že člověk má duši – něco, co mu umožňuje cítit, myslet a být si vědom sebe sama; něco, co existuje nezávisle na fyzickém těle a po smrti ho může opustit a pokračovat v jiné – duchovní formě existence.

Díky mnohaleté výzkumné činnosti C. G. Junga, Stanislava Grófa, Ruperta Sheldraka, Raymonda A. Moodyho a mnoha dalších badatelů stále přibývá indicií, že psýché není produkt chemie našeho mozku, který existuje jen tak dlouho, jak mozek sám. Zdá se, že psýché není něco, co je vázáno na život individua. Je to něco, co může přečkat smrt těla, posunout naši existenci směrem k věčnosti a dát ji vyšší smysl.

Pokud lidská duše – psýché existuje, určitě existuje způsob, jak ji popsat a to nejen pomocí náboženských nebo psychologických pojmů. Nemusí to být něco nehmotného, abstraktního a existujícího mimo přírodní zákony, ale může to být něco, co odráží fyzikální realitu tak, jak ji dosud neznáme. Zkoumáním tajemství lidské duše, možná pochopíme podstatu vesmíru, která nám dosud unikala. Podstatu, která dává existenci vesmíru i naší hlubší smysl a vzájemně je propojuje.

V této knize jsem se proto pokusil nahlédnout za oponu skrývající tajemství existence naší psýché a pokusil se zjistit, zda lze vytvořit nějaký smysluplný model, který by naši představu o ní přenesl z oblasti abstraktního popisu mystických zážitků, náboženských učení a filosoficko-psychologických nauk do oblasti přístupné našemu exaktnímu zkoumání – do oblasti, kterou lze fyzikálně popsat a testovat.

1. Model duše

Schopnost vědomí a myšlení je obrovský fenomén, který věda není schopna do dnešního dne vysvětlit. Pro věřící je to dar od Boha. Pro materialisty, kteří v Boha nevěří, je vědomí a myšlení produktem složitých elektrochemických reakcí, které probíhají v našem mozku a složitým systémem zpětných vazeb vytvářejí naši schopnost vědomí sebe sama i okolního světa. Lidský mozek je považován za důmyslný biologický stroj, jenž je schopen vytvářet duševní procesy podobně, jako je počítač schopen provádět složité matematické operace.

1.1 Mozek a duše

Prastará idea existence duše může být jen výplodem lidské představivosti a neznalosti. Moderní věda nic takového jako duši v lidském mozku nenalezla – a to už ho nakrájela na jemné plátky, prozkoumala mikroskopem, zrentgenovala ho ze všech stran a prostudovala ho pomocí moderních metod pro zkoumání mozkové aktivity.

Fyzikální metody jako jsou EEG – elektroencefalograf (zaznamenává elektrické změny v činnosti neuronů – tzv. mozkové vlny), MEG – magnetoencefalograf, PET – pozitronová emisní tomografie (sleduje lokální změny prokrvení mozku), MR – magnetická rezonance (zaznamenává místa v mozku, kde se nachází hemoglobin bohatý na kyslík) a jiné umožnily získat cenné informace o tom, které části mozku jsou aktivní, když provádíme nějaký úkon – něco pozorujeme, čteme, posloucháme, vzpomínáme, přemýšlíme apod.

Ukázalo se, že mozková centra nejsou ostře ohraničená, ale jejich hranice se liší, jsou-li určeny elektrofyziologicky, chemicky nebo mikroskopicky. Když provádíme nějakou činnost, obvykle je aktivní ne jedna ale hned několik různých částí mozkové kůry. Části mozku nejsou zřejmě tak úzce specializované, jak se zpočátku zdálo. Objevily se dokonce názory, že mozek žádná specializovaná centra na jednotlivé činnosti nemá, že se na všech činnostech podílí jako celek. Dnes se již proto od klasického pojetí „center“ upouští a říká se, že se na jednotlivých funkcích podílejí některé části mozku víc než části jiné.

Mozek je dnes chápán, jako soubor funkčních systémů, které se vyvíjejí, specializují a váží na některé části mozku více než na jiné. Tyto funkční systémy pracují na více úrovních, jsou svázány s činností jiných systémů a informace jimi mohou probíhat nejen sériově (tedy jedna za druhou) ale i paralelně (vedle sebe). To umožňuje mnohem rychlejší a vzájemně nezávislé zpracovávání informací. Zpracované informace z jednotlivých kanálů se sloučí do jediného poznatku o prožívané skutečnosti.

Je zajímavé, že i velmi vážná poranění lidského mozku nemusí vždy vést k smrti člověka ani ke ztrátě jeho duševních schopností. Dokazují to případy popsané v lékařské literatuře. Ztrátu i velké části mozkové tkáně a poškození některých specializovaných center dokáže mozek nahradit tím, že jejich funkci převezmou jeho jiné části. Žádná „díra v duši“ poškozením mozku vzniknout nemusí.

Skutečnost, že může dojít k přesunu určitých funkcí v mozku, naznačuje, že funkční systémy mozku nejsou vázány na jednu jeho konkrétní část, ale jejich funkci mohou převzít i jiné části mozku. To znamená, že existuje nějaká vyšší řídící informace či funkce mozku, která je schopna říct neuronům dosud neaktivním nebo vykonávajícím jinou činnost, aby přestaly dělat to, co dělají a specializovaly se na pro ně novou činnost tak, aby duševní aktivita byla, pokud možno, zachována. Tato vyšší řídící informace či funkce musí mít nelokální charakter a musí být svázána s činností mozku jako celku.

1.2 Mozek versus počítač

Mnozí vědci se domnívají, že my a naše mysl jsme jen velmi důmyslné počítače. Veškeré myšlení je jen výpočet. Pocit vědomí v nás vzniká provedením příslušného výpočtu. Byla již natočena celá řada filmů, kde neživý elektronický stroj – robot či počítač oživne, když v jeho obvodech nastane zkrat nebo jiná porucha, která u něj vyvolá takovou změnu programu, která se projeví vznikem vědomí.

Podle britského matematika Alana Turinga umělá inteligence bude rovna lidské inteligenci ve chvíli, když člověk při komunikaci s počítačem, aniž by věděl, že jde o počítač, nerozezná, že mluví se strojem a ne s člověkem. V jistých směrech počítače mohou člověka oklamat už dnes. Budeme-li hrát šachy on-line těžko poznáme, zda naším soupeřem je člověk nebo program. Budeme-li si s počítačem „povídat“ po pár otázkách většinou poznáme, že s námi nekomunikuje živý člověk. Dokáže-li nás počítač oklamat, ještě to ale neznamená, že je to vědomá bytost. Americký profesor filosofie John Rogers Seale vyjádřil tento názor tzv. argumentem čínského pokoje.

V pokoji plném čínských textů se nachází člověk, který ani v nejmenším neumí čínsky. Vně pokoje se nachází jiný člověk, který mu, například elektronicky, dává otázky. Člověk uvnitř mu odpovídá tak, že podle nějakého kódu nalezne v textech správnou odpověď a tu pošle ven. Člověk vně z toho usoudí, že ten, kdo je uvnitř, rozumí čínsky. Ten ovšem jen mechanicky pracuje s pro něj neznámými symboly.

Stroj může porazit člověka při práci se symboly, v rychlosti provádění matematických a logických operací, ale to neznamená ani náhodou, že je schopen myslet. Otázkou je, zda vůbec má naše myšlení charakter výpočetních operací. Zda může být výsledkem činnosti nějakého super-výpočetního systému.

Profesor matematiky na Matematickém institutu univerzity v Oxfordu Roger Penrose se pokusil odhalit spojitost mezi matematikou, fyzikou a lidskou myslí. Položil si otázku, zda je počítač principiálně, schopen simulovat mozkovou aktivitu a vytvářet algoritmy, které by daly počítači možnost porozumět řešenému problému stejným způsobem, jakým je schopen tomuto problému porozumět člověk.

Ve svých knihách Shadows of the Mind a The Emperors‘s New Mind se Roger Penrose ukázal, že matematické operace tak, jak je používá lidská mysl, mají nealgoritmickou povahu. To znamená, že naše mysl a počítač pracují zcela jinými způsoby. Způsob fungování lidské mysli není založen na početních úkonech. Obsahuje řadu pro počítač nevypočitatelných kvalit. Závěr, který z toho profesor Penrose vyvodil je, že existuje nějaká fyzikální aktivita, která vyvolává pocit vědomí, ale tuto aktivitu nelze plně simulovat výpočtem.

Selhání modelu mozku jako neuronového superpočítače vedlo Rogera Penrose a některé další vědce k myšlence, že lidská mysl je produktem dění, které zasahuje až do oblasti kvantového mikrosvěta. Domnívají se, že právě kvantová mechanika by nám mohla umožnit pochopit nevýpočetní a nevypočitatelný charakter lidské mysli. Globálnost a nelokálnost jsou význačné rysy kvantových procesů, které by mohly hrát v lidské psýché důležitou roli.

Kvantové stavy jednotlivých částic mohou být provázány s kvantovými stavy jiných částic. Systém mnoha částic v provázaném stavu nabízí mnohem bohatší prostor kvantových stavů a pozorovatelných vlastností než u jednotlivých částic, které systém tvoří. Dle pana Penrose by se kvantové vlastnosti mohly projevit u neuronů, díky tzv. mikrotubulům, které vytvářejí buněčný cytoskelet. Kvantová provázanost neuronů ve velkém měřítku by umožňovala vytvořit prostor pro projevení se kvantových vlastností mikrosvěta.

Kvantová skutečnost může být rozštěpena na dvě nebo i více možných skutečností – historií. V systému mozkových buněk – neuronů by potom mohl kvantový výpočet probíhat nezávisle na více kvantových úrovních, ve více historiích, které by se nakonec superpozicí složily do konečného výsledku. Přechod mezi vědomím a nevědomím může být pak interpretován jako přechod od klasické určitosti ke kvantové neurčitosti.

Idea vztahu mezi psychickými procesy a kvantovými jevy umožnila nový směr pohledu na podstatu psychických procesů. Představa mozku jako neuronového počítače byla nahrazena představou kvantově neuronového počítače. Nicméně rozvíjet tuto představu směrem od jevů odehrávajících se v mikrosvětě až po vyšší psychické procesy se jeví prakticky nemožné.

1.3 Duše opět na scéně

Přes to, že dnešní věda má k dispozici velmi sofistikované metody pro zkoumání činnosti mozku, dosud se jí ani v nejmenším nedaří vysvětlit podstatu myšlení a vědomí a ani se nezdá, že by se k tomuto vysvětlení blížila. Výzkum umělé inteligence možná povede k vytvoření dokonalých řídicích systémů a robotů pro velmi složité činnosti a operace, ale ani náhodou se neblíží vytvoření umělého vědomého a myslícího organismu.

Možná nám něco důležitého uniká. Existují indicie, že lidská duše – psýché nemusí být pouhou fantazií nebo jen pojmem sloužícím pro popis našich duševních schopností, ale něčím reálně existujícím. Pokud je na nich zrnko pravdy, může to zcela radikálně změnit náš pohled na svět a jeho smysl.

Zkusme se podívat na prastarou ideu existence lidské duše očima moderního člověka. Může lidská duše reálně existovat? Existují nějaké fyzikální či biochemické principy, na nichž by existence lidské duše mohla být založena? Lze vytvořit fyzikální model duše? Domnívám se, že ano. Domnívám se, že možnost existence lidské duše je dána fyzikálními procesy, které mají kvantově-relativisticky charakter.

Představa mozku jako kvantového počítače nic neříká o tom, že by mohla existovat lidská duše ve smyslu, jak si ji představují světová náboženství. Ty duši považují za cosi, co nelze vidět, změřit ani zvážit – za cosi nehmotného. Jak by však nehmotná duše mohla ovlivňovat náš hmotný svět? A co to vlastně znamená, když se řekne, že je něco nehmotné?

Lidé si pod výrazem, že je něco hmotné, představují, že je to složené z malých částic a částice si představují jako malá zrnka písku. Pokud bychom se vydali na cestu do mikrosvěta, zjistili bychom, že náš hmotný svět je velmi děravý. Je to hromada prázdnoty a mezi tím sem tam něco a to něco se rozplyne, když se k tomu pokusíme přiblížit.

Hmota existuje jako pole, které je neviditelné a přesto spojuje dohromady jednotlivé částice i všechna „zrnka písku“, které tvoří tento svět. Můžeme říct, že pole je základ všeho hmotného a částice, které se z něj vynořují, jsou jen malé kousky ledu plavoucí po ohromném oceánu. Je-li něco hmotné, neznamená to, že to musí vypadat jako kus skály či hromada písku. To, že je něco hmotné, znamená, že to zakřivuje prostor a čas, jež spolu tvoří sjednocené prostoročasové kontinuum.

Hmota, dle Einsteinovy obecné teorie relativity, není nic jiného, než zakřivení prázdného prostoru. Je tedy ve své podstatě prázdná – „nehmotná“. Neexistuje nic než prázdný prostoročas, veškerá hmota, pole i náboje jsou projevem geometrických a topologických vlastností prázdného prostoru. Mohlo by tedy existovat něco víc „nehmotného“, než sám prostor? Zřejmě ne. Existuje-li lidská duše, musí být stejné podstaty jako vše kolem nás. Nemůže být více nehmotná, než je vše ostatní kolem nás.

Einsteinova teorie relativity změnila náš pohled na fyzikální realitu. Prostor a čas už není něco, co existuje samo o sobě nezávisle na přítomnosti hmoty. Prostor a čas už není neměnný. Přítomnost hmoty a rychle se pohybujících objektů ho zakřivuje, činí ho elastickým. Prostor a čas získává tvar, který se velmi odlišuje od toho, jak ho známe ze zkušenosti.

Lidská duše, pokud existuje, musí být hmotná. Musí s ní být svázaná nějaká energie a musí mít nějakou hmotnost. Jak hodně duše může vážit – jako zrnko písku, jako molekula, atom nebo ještě míň? Kdyby vážila tolik, co zrnko písku a byla i tak velká, i když se to může zdát málo, určitě by ji už vědci odhalili. Objekt o velikosti a hmotnosti zrnka písku má velmi přesně danou polohu v prostoru, a nemůže se nikde dost dobře skrýt.

Jediný způsob, jak by mohla unikat odhalení, je, že váží tak málo, že její lokalizace na určitém místě není dost dobře možná. Její hmotnost musí být tak malá, že se chová jako objekt kvantového mikrosvěta. Znamená to tedy, že duši tvoří nějaké tajemné tachyony či fyzikům dosud neznámé částice – psychony? Pokud by interagovaly s běžnou hmotou, už by byly objeveny. Pokud s ní neinteragují, jen těžko mohou ovlivňovat činnost mozku.

Pokud duše existuje, musí se jednat o entitu, která existuje na úrovni kvantového mikrosvěta. Nejedná se zřejmě o shluk nějakých tajemných částic, ale spíše o tvar v kvantovém poli.

1.4 Kvantové pole

Fyzikové používají kvantovou teorii jako nástroj umožňující matematicky velmi přesně popsat chování elementárních částic. Jen málo z nich si však položilo otázku, co je podstatou toho, že se elementární částice jednou chovají jako „zrnka písku“ a podruhé jako vlny. Jak je možné, že částice může projít dvěma či více otvory současně? Jak může existovat současně ve více historiích. Co se s částicí děje, když ji právě nepozorujeme?

Samozřejmě se dá tento problém jednoduše smést ze stolu s tím, že ptát se na to, co nelze přímo pozorovat, nemá smysl, zvlášť když matematický aparát kvantové mechaniky tak skvěle funguje. Naštěstí ne všichni vědci zastávají tento názor. Příkladem může být americko-britský fyzik David Bohm, který vytvořil vlastní ontologickou interpretaci kvantové fyziky.

Svou interpretaci založil na představě existence kvantového pole, jehož tvar je schopen řídit vlastní pohyb částic, přestože toto pole samo o sobě disponuje jen velmi malou energií. Je to podobná situace, jako když řídíme rádiem pohyb loďky na vodě. Loďka má vlastní zdroj energie, který umožňuje její pohyb, ale využití této energie usměrňuje mnohem menší energie rádiových vln, do nichž je namodulována požadovaná informace.

Kvantové pole je přítomno v každém místě časoprostoru, mapuje jeho tvar a podle něho usměrňuje pohyb mnohem větší energie částice. Toto pole není vidět, jeho energie není přímo měřitelná, a přesto jeho tvar určuje vlastní pohyb částice v prostoru. Jeho tvar je dán uspořádáním objektů naší hmotné reality.

Kvantová teorie říká, že fyzikální stav každé částice je plně určen její vlnovou funkcí. Často lze polohu částice omezit na velmi malou oblast prostoru. Pak má její vlnová funkce amplitudu výrazně odlišnou od nuly jen v této oblasti. Takové vlnové útvary se nazývají vlnová klubka. Každé vlnové klubko je tvořeno superpozicí nekonečně mnoha monochromatických vln. Dá se ukázat, že se vlnové klubko volné částice s časem rozplývá.

V klasické kvantové teorii vlnová funkce a vlnové klubko představují abstraktní útvary, který slouží jen pro matematický popis kvantových procesů. Dnes ale už mnozí fyzikové nepohlíží na elementární částice jako na malé bodové objekty, ale přijímají předpoklad, že částice jsou rozprostřeny v prostoru a nikoliv soustředěny v bodě. Rozplývání vlnového klubka lze pak chápat jako rozplývání samotné částice do časoprostoru.

Podle Davida Bohma je veškerá realita, kterou pozorujeme, rozvinutím, jakousi speciální, stále se měnící podobou mnohem základnější svinuté skutečnosti, již nejsme schopni přímo postihnout. Představme si, že stav částice s minimálním vlnovým klubkem odpovídá Bohmovu rozvinutí a stav, kdy se vlnové klubko rozplývá jejímu svinutí:

Rozplývání vlnového klubka a princip rozvinutí a svinutí.

Pojmy rozvinutí a svinutí mohou být trochu matoucí. Rozvinutí, v tomto pojetí, totiž znamená koncentraci energie částice do malého prostoru – částice se stává přístupná pozorování. Naopak svinutí znamená rozplynutí částice a její energie do celého časoprostoru a nikoliv „stočení se“ do nějakého „klubíčka“.

Libovolný tvar v kvantovém poli můžeme nazvat in-formou ve smyslu dávat – vnášet tvar (informaci). Elektron jako částice představuje tvar v elektrickém poli. Stejně tak in-formy můžeme chápat jako reálné hmotné objekty existující v kvantovém poli. Lidská duše může být tedy cosi jako tvar v kvantovém poli, který je schopen držet si svou strukturu a přitom být velmi proměnlivý v závislosti na tom, které jeho obsahy jsou právě rozvinuty.

1.5 Kvantové objekty

Za objekty kvantového světa se obvykle považují velmi malé elementární částice, jako je například elektron. Pozorujeme-li elektron, omezíme procesem pozorování jeho polohu v prostoru. Dle kvantové teorie, jeho vlnová funkce bude mít amplitudu výrazně odlišnou od nuly pouze v té oblasti, na níž ho naše pozorování omezilo. Přestaneme-li ho ale pozorovat, jeho vlnové klubko se rozplyne do prostoru. Prostor možného výskytu elektronu se velmi rychle rozšíří. Přestože se před chvíli nacházel v naší laboratoři, v příštím okamžiku se může, s nenulovou pravděpodobností, objevit na druhém konci vesmíru.

Elektrony, stejně jako jiné elementární částice, nelze přímo pozorovat tak, abychom mohli přesně změřit jejich rozměry. Elektron je elementární částice, která nese elektrický náboj (e). Klasická představa o velikosti jeho poloměru (rel) vychází z porovnání potenciální energie jeho elektrického pole a vztahu mezi energií a hmotností elektronu (mel):

(1)

Všimněme si, že, kdyby měl elektron větší hmotnost, byl by jeho poloměr menší. Naopak, kdyby měl menší hmotnost, jeho poloměr by byl větší.

Uvažovat o tom, co se s elementární částicí děje, když není pozorována, nemá pro fyzikální popis chování částic příliš velký význam. Matematický formalismus kvantové fyziky umožňuje velmi dobře popsat stavy a chování částic. Dokážeme vysvětlit chování elektronů v atomech, vazby mezi atomy a molekulami i přenos náboje v pevných látkách. Dokážeme spočítat pravděpodobnost, s jakou částice změní svůj kvantový stav, zda unikne s potenciálové jámy, zda protuneluje energetickou bariéru apod.

Pro popis neživého světa není vůbec důležité, zda elektron se ve chvíli, kdy není pozorován, sám o sobě skutečně rozpíná či zda se pouze rozplývá nějaké abstraktní vlnové klubko. Zcela nedůležité je také, zda pro pozorovaný elektron plyne čas stejně jako pro ten, který není právě pozorován. Pokud by se ale nějaký pozorovatel mohl přenést do kvantového světa, určitě by bylo zajímavé vědět, co se s ním děje, jak vnímá plynutí času a jak se mu jeví kvantová realita. Takovým pozorovatelem by mohla být naše duše, pokud by byla kvantovou strukturou.

Existuje-li naše duše jako fyzikální hmotný objekt, prostorový tvar v kvantovém poli (in-forma), který podléhá zákonům kvantového „mikrosvěta“, musí procházet procesem svinování a rozvinování. Důsledky tohoto typu chování bychom měli být schopni vypozorovat jak v normálních stavech psýché, tak při tzv. změněných stavech vědomí.

Přirovnáme-li lidskou duši k částici jako je elektron, vyvolá to v nás představu něčeho hrozně malého, co se nachází někde v nepatrné oblasti prostoru – například v atomu nějakého prvku. To je představa, kterou jsme si odnesli ze střední školy. Poloměr elektronu je opravdu velmi malý ~ 10-15 m, ale elektron není to, co je uvnitř tohoto poloměru, ale je spíše to, co je vně. Elektron je tvar v poli a ne nepatrné zrnko písku.

Elektron je všude tam, kde je jeho pole. Je tedy velký jako celý vesmír, i když většina jeho energie se nachází v nepatrné oblasti prostoru, která je řádově srovnatelná s jeho poloměrem. Kdyby měl elektron o polovinu menší hmotnost, jeho poloměr by byl dvakrát větší. Klidová hmotnost elektronu je ale přesně dána a nemění se (je to fyzikální konstanta). To platí alespoň po dobu, kdy elektron pozorujeme.

1.6 Neznámé chování kvantových objektů

Pokud by lidská duše reálně existovala, muselo by se jednat o objekt s velmi malou hmotností. Psýché by musela být cosi jako složitý tvar v kvantovém poli (in-forma), který se neustále mění v závislosti na tom, co se právě odehrává v naší mysli.

Otázkou je, co by pozorovatel v kvantovém poli mohl pozorovat během procesu svinování a rozvinování. Vlnové klubko elementárních částic se během svinování rozplývá (v jednorozměrném případě) dle vztahu:

(2)

kde Dx_0 a Dxt = Dx(t) jsou disperse v poloze v čase t = 0 a t = t.

Vztah (2) formálně připomíná vztah z Einsteinovy speciální teorie relativity (STR) pro dilataci délky ve směru pohybu objektu (ve směru osy x):

(3)

imaginární rychlostí:

(4)

To, že má rychlost imaginární charakter znamená, že je to rychlost, kterou se objekt pohybuje kolmo k našim třem prostorovým souřadnicím. Obecný vztah pro rychlost pak můžeme zapsat ve tvaru:

(5)

kde v je reálná složka rychlosti.

Užitím relativistického vztahu pro skládání dvou kolmých rychlostí můžeme vyjádřit druhou mocninu w ve tvaru:

(6)

Koeficient α pak můžeme vyjádřit v obecnějším tvaru:

(7)

Směr kolmý k našim třem prostorovým dimenzím je směr rozpínání vesmíru. Pokud by se kvantový objekt pohyboval v tomto směru vyšší rychlostí, než je rychlost rozpínání vesmíru, jeho velikost by se zvětšovala (průmět do prostoru), plynutí času by se pro něj měnilo jako v STR a měnila by se také jeho hmotnost tak, jak je to už obsaženo ve vztahu pro poloměr elektronu. Čím víc by se objekt rozpínal, tím menší by byla jeho hmotnost.

(8)

Rozplývající se (svinující se) objekt by tedy měl vyzařovat energii a naopak rozvinující se objekt by ji měl absorbovat.

Svinující se objekt si během svého rozpínání „osahá“ okolní časoprostor a usměrní svůj pohyb dle charakteru překážek, na něž narazí, stejným způsobem jako by ho vedla nějaká pilotní vlna. Elementární objekt se rozpíná současně do budoucnosti i minulosti a přitom interaguje s ostatními objekty v prostoru, které se chovají stejným způsobem.

Proces svinování je vratný, protože pozorováním objektu ho opět může dostat do stavu s minimálním vlnovým klubkem a omezit tak prostor jeho výskytu na minimum.

Jak to souvisí s psýché? Pokud by lidská duše byla kvantová struktura, musela by podléhat procesu svinování a rozvinování. To znamená, že by měla měnit svou energii, velikost a mělo by se pro ni měnit plynutí času v závislosti na tom, zda se právě nachází ve stavu rozvinutí nebo svinutí.

1.7 Sny a kvantová realita

I kdyby lidský mozek fungoval jako kvantově neuronový počítač, určitě by se nedalo říct, že člověk má nesmrtelnou duši. Po smrti člověka by se zastavila i veškerá neuronová aktivita jeho mozku a tím i všechny jeho psychické funkce nezávisle na tom, zda je mozek něčím na způsob klasického nebo kvantového počítače. Aby lidská duše mohla v pravém slova smyslu existovat, musí být sama o sobě kvantovou strukturou.

Uvažujme, že náš mozek existuje v kvantovém poli a svou aktivitou toto pole tvaruje. Zároveň však tvar tohoto pole ovlivňuje zpětně činnost lidského mozku i těla. Obsahy psýché pak odpovídají tvarům kvantového pole, které se svinují a rozvinují vůči mysli, která provádí jejich pozorování. Mysl může aktivně ovlivňovat rozvinování in-forem v psýché.

Abychom se mohli vážně zabývat myšlenkou, že lidská duše má kvantový charakter, musíme najít nějaké indicie, které budou něco takového naznačovat. Musíme se pokusit najít nějaké analogie mezi světem kvantové fyziky a našimi duševními prožitky. Naštěstí tento úkol není až tak těžký, jak by se mohlo v první chvíli zdát. Při hledání analogií můžeme začít třeba v oblasti bdění, spánku a snové reality.

Představy, myšlenky, sny a jiné psychické obsahy se v naší mysli objevují a zase mizí, podobně jako elementární částice se na okamžik „zhmotňují“ před pozorovateli, aby v příštím okamžiku se rozplynuly do kvantové neurčitosti universa. Máme-li v noci nějaký sen, bývá pro nás dost obtížné tento sen ráno vyjádřit tak, jak se nám zdál. Snové obrazy jakoby neuznávaly pravidla časové souslednosti, bývají neurčité a neuznávají logiku bdělé reality. To, co se nám ve snu zdá jasné a smysluplné, po probuzení se jeví chaotické a nesmyslné.

Může být, že naše sny jsou jen chaoticky poskládané střípky vzpomínek na to, co jsme prožili v bdělém stavu. Přesto pocit, že ději svého snu rozumíme, přetrvává. Co když je tedy všechno jinak. Co když naše bdělá realita představuje jen (rozvinutou) část skutečné reality. Snová realita připomíná (svinutou) kvantovou realitu, kterou nejsme schopni přímo postihnout. V této realitě neexistuje jedna historie skutečnosti, ale všechny možné historie, jež mohou mezi dvěma pozorováními nastat. Jakýkoliv pokus uvědomit si – rozvinout tuto realitu zákonitě tuto mnohoznačnou realitu mění v potrhanou nesouvislou vzpomínku.

Měření rozvinuje svinuté in-formy do podoby hmotného objektu, tak jak ho známe a chápeme. Svinutá realita probíhající v mnoha možných historiích se redukuje na jednu jedinou historii skutečnosti. Pozorovatel vnímá vždy jednoznačnou realitu, protože pozorováním rozvinuje svinutou realitu. Otázkou je, co by pozoroval, kdyby se mohl ponořit do svinuté reality.

To by bylo možné v případě, kdy by hmotnost pozorovatele byla srovnatelně velká jako hmotnost elementárních částic, aby se u něj mohli projevit kvantové vlastnosti. Pokud je lidská duše kvantovou strukturou, může lidská mysl při svinutí prožít vjem kvantové reality, která je nejednoznačná a proměnlivá jako sny. Sny by tak nebyly chaotickým produktem spícího mozku, ale konfrontací s realitou tak, jak ji v bdělém stavu neznáme.

V této chvíli může někdo namítnout, že podobnost mezi snovou a kvantovou realitou je zajímavá, ale je to stále jen vzdálená podobnost, protože kvantovou realitu nikdo nikdy prokazatelně neviděl. Bylo zde však ukázáno, že při procesu svinování a rozvinování může docházet k transformaci fyzikálních veličin jako je délka, čas, hmotnost a energie podobně jako v speciální teorii relativity. Pokusme se proto podívat, zda náznaky těchto efektů můžeme v souvislosti s lidskou psýché vypozorovat.

1.8 Kvantové skoky

Změny energie v kvantovém mikrosvětě probíhají po skocích (po kvantech). Vztah pro kinetickou energii lze napsat:

(9)

Použijeme-li ve vztahu (9) místo koeficientu α koeficient αi a dosadíme-li tento tvar do vlnové funkce:

(10)

místo p^2/2m_0, získáme vztah pro rozplývání vlnového klubka ve tvaru:

(11)

kde n = 1/αi vyjadřuje počet kvantových skoků.

Nyní uvažme situaci, že se objekt na počátku rozplývání jeho vlnového klubka nenachází ve stavu s disperzí ∆x_0, ale ve stavu s disperzí ∆x = n_1.∆x_0, kde n1 je celé číslo větší než nula. Pak:

(12)

kde n = n_1 + n_2,

t = ∆t + n_2.∆t_0 = ∆t_0 + n_1.∆t_0 + n_2.∆t_0 = ∆t_0 + n.∆t_0.

Platí:

(13)

Rovnost (13) bude splněna, když:

(14)

Minimální časový interval (disperse) ∆t_0 odpovídá době, za níž foton proletí délkový interval ∆x_0:

(15)

Pak vztah (1.14) získá tvar:

(16)

Při rozplývání vlnového klubka mikroskopického objektu se bude jeho velikost měnit po skocích, které jsou nepřímo úměrné jeho hmotnosti. Zároveň se bude pro něj měnit po skocích rychlost plynutí času. Po prvním skoku se rychlost plynutí jeho času dvakrát zpomalí. Jeho hmotnost se dvakrát zmenší.

1.9 Spánek a plynutí času

Subjektivní vjem plynutí času nemusí být důsledkem jakési změny rychlosti průběhu elektrochemických reakcí v našem mozku, ale může být dán tím, že v soustavě psýché, v důsledku kvantově-relativistických efektů, čas plyne jinak než v okolním prostoru. Změněné vnímání okolního světa nemusí být produktem poruchy činnosti lidského mozku, ale může být důsledkem fyzikálních procesů svázaných se soustavou lidské psýché.

Existuje-li duše jako fyzikální hmotný objekt, jenž podléhá zákonům kvantového „mikrosvěta“, musí procházet procesem svinování a rozvinování. Svinování může probíhat po malých skocích podobně, jako když po dodání energie atomu přeskočí elektron z jedné kvantové hladiny na druhou. Podobné hladiny bychom měli pozorovat i v lidské psýché.

Rozvinutý stav psýché by měl být charakterizován lokalizací psýché v prostoru, pomalým plynutím času subjektu, stavem, kdy je psýché „plná energie“. Naopak svinutý stav psýché by měl být charakterizován rozšířením psýché (vědomí) do prostoru, čas subjektu by měl rychle plynout, energie psýché subjektu by měla být rozprostřena do prostoru.

V psýché by různým kvantovým stavům mohly odpovídat různé úrovně bdění a spánku. Přechodem na jinou kvantovou hladinu – úroveň bdění by mělo dojít k změně rozvinutí psýché, odpovídající změně její energie, velikosti a k změně plynutí času svázaného s psýché. Různá spánková stádia by pak odpovídala různým kvantovým stavům.

Spánek má čtyři stadia: 1, 2, 3, 4. Fáze 1 představuje stadium nejlehčího spánku, kde se záznam EEG spícího člověka podobá získanému při sledování bdělé mozkové aktivity. Spánkové stadium 4 se naopak pokládá za nejhlubší periodu spánku, protože se příslušný EEG záznam podobá grafu komatózního stavu. Během sedmi až osmi hodin normálního spánku se objeví čtyři, někdy i pět period, opakování všech čtyř stadií. Snová REM fáze spánku odpovídá stadiu 1, NREM fáze stadiu 2, 3, 4.

Rozvinutý stav psýché by mohl odpovídat stavu, kdy spíme – zvláště NREM fázi spánku. Plynutí vnitřního času oproti vnějšímu je zpomalené, vědomí není schopno zpracovávat podněty z okolí. Mozek neuvolňuje energii. Organismus odpočívá. Protože převážnou část spánku strávíme v NREM fázi, zdá se nám, že prospaná noc uplyne velmi rychle. V NREM fázi člověk načerpává energii a regeneruje své tělo. Když má dostatek energie, probouzí se nebo se u něj objevuje REM (snová) fáze spánku.

NREM fáze spánku bývá charakterizována jako fáze beze snů, kdežto REM jako snová část spánku. Ve skutečnosti se člověku zdají sny ve fázi REM i NREM, ale ve fázi NREM nepovažujeme tyto sny za „pravé sny“. REM fáze spánku se podobá bdělému stavu. Přestože sny netrvají obvykle déle než několik sekund, zdají se nám mnohem delší. Subjektivní čas plyne ve fázi REM mnohem rychleji, a proto bychom tuto část spánku (podobně jako bdělý stav) chápat jako jeden ze svinutých stavů lidské psýché.

Bdělý stav psýché představuje její svinutý stav. Oblast vědomí, která byla dosud stažena do malého prostoru, se rozšiřuje na celý okolní svět v dosahu našich smyslů. Unavený či opilý člověk má oblast vnímání staženou na úzkou oblast okolního světa (tzv. tunelové vidění), spící člověk okolí takřka nevnímá, ale odpočinutý, bdělý člověk má široké pole vnímání okolní reality. Svinutý stav psýché umožňuje rozvinutí smyslových obrazů, vzorců myšlení a jednání.

V bdělém stavu plyne subjektivní čas relativně rychle, i když rychlost jeho plynutí se může měnit. Když se cítíme příjemně – bavíme se – náš subjektivní čas plyne pomalu, ale okolní čas rychle utíká. Naopak když prožíváme nějakou nepříjemnou situaci – trpíme, náš subjektivní čas se vleče. Při podchlazení organismu se subjektivní čas vleče a naopak při horečkách plyne subjektivní čas rychleji.

V REM fázi spánku subjektivní čas plyne minimálně stejně rychle nebo ještě rychleji než v bdělém stavu. REM fáze je charakterizována krátkodobých svinutím celé mysli na úroveň dokonce nižší, než je v bdělém stavu. Protože mozek ve spánku nepřijímá žádné informace z okolí nebo je přijímá jen v omezené míře, uvolněnou energií rozvinuje informace ze svého nevědomí do vědomí v podobě snů.

Usínání je proces, který probíhá skokově – v jednu chvíli si jsme vědomi toho, co se děje kolem nás. O chvíli později jsme již v říši Morfeově. Proč se naše vnímání skokově a nikoliv pozvolně změnilo? Je to důsledek kvantového skoku?

Když se nám zdá, že běžíme, většinou to na nás není poznat. Neděláme žádné pro běh typické pohyby nohama ani rukama. Naše psýché je stažena „dovnitř“ nás. Pokud se nám ale zdají příliš „živé“ sny občas nohou nebo rukou trhneme. I to je doklad toho, že se psýché v REM fázi spánku může svinovat na úroveň blízkou bdělému stavu.

Někdy se nám může stát, že prožijeme sen jakoby ve zlomku sekundy. To by mohlo znamenat, že se naše snící psýché svinula více, než je typické pro normální bdělý stav. Vzhledem k tomu, že ve spánku pracuje psýché v širším rozsahu energie, není příliš překvapivé, že sny nemusí být vždy pouze chaotické, ale mohou mít tvůrčí, inspirativní nebo dokonce numinózní charakter. To, co nedokážeme pochopit v bdělém stavu, nám může zjevit sen.

Snová realita velmi připomíná (svinutou) kvantovou realitu, kterou nejsme schopni přímo postihnout. Snové obrazy jako by neuznávaly pravidla časové souslednosti, bývají neurčité a neuznávají logiku bdělé reality. To, co se nám ve snu zdá smysluplné, po probuzení se jeví chaotické a nesmyslné. Vzpomínky na sny se nám velmi rychle po probuzení rozplývají. Ve snu svinutá psýché subjektu pozoruje svinutou realitu svého nevědomí.

Proti fyzikální povaze subjektivního vnímání plynutí času se dá namítnout, že změna vnímání plynutí času, jako důsledek změny zakřivení časoprostoru, by měla být provázena změnou vnímání rozměrů okolních objektů jedincem. Když plyne čas subjektu rychleji, měl by mít pocit, že se okolní realita rozpíná. Plyne-li čas subjektu pomaleji, měla by se mu jevit okolní realita smrštěná. To se obvykle neděje.

Obraz okolní reality není něco, co by bylo mimo naší psýché. Naopak, je to její integrální součást. Mění-li se psýché jako celek, mění se odpovídajícím způsobem i tento obraz. Nemůžeme si uvědomit, že se něco zvětšilo, zvětšíme-li se současně s tím. Pouze, kdyby se jedna část naší psýché svinovala (rozvinovala) vůči druhé, pak bychom mohli vnímat rozměry okolních objektů zkresleně.

Tato situace může zřejmě nastat v tzv. změněných stavech vědomí. Změněné stavy vědomí jsou stavy, při nichž člověk jinak vnímá okolní realitu. Mohou se objevit pod vlivem některých omamných a psychotropních látek, při určitých technikách cvičení, dýchání, meditacích nebo samovolně v extrémních životních situacích. Zážitky z těchto stavů jsou v literatuře hojně popsány a skutečně popisují to, co bychom mohli očekávat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství lidské duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.