Josef Pánek

Kopáč opálů

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Josef Pánek, 2013

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2013

Cover illustration © Radim Šrámek, 2013

ISBN 978-80-7387-621-0

Stanislav Juhaňák - TRITON

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Odjedeš do světa a opustíš domov, aby sis našel jiný, ale žádný nenajdeš! Zato systém světa se ti ukáže nelítostný a netečný, když překračuješ jeho hranice, v pravým světle.

Seš vykořeněný, osamělý, neschopný se dorozumět a provází tě události, na první pohled falešný a matoucí, a nepatřičný, ani si jich nevšimneš! Seš pod tíhou sama sebe: a uvědomíš si je, že se staly, až se zpožděním let; takový případy tady popisuju.

Pozn.: V textu se Pravidla české gramatiky někdy podřizují autentičnosti záznamu hovorového jazyka, proto kolísají, nebo se přímo nedodržují, např. v akuzativu (ji — jí, ni — ní), ve tvarech adjektiv (jsem — sem, jsou — sou), v ostatních slovesných tvarech (opál — vopál, objevoval — vobjevoval), atd. Interpunkce, jako silný nástroj pro vytváření a řízení toku textu, se namísto Pravidlům především podřizuje záměrům autora.

Obsah

1/ Jiří Blázen (Jednotvárnost vzdáleností)

2/ Umět mluvit

3/ Jednotvárnost barev

4/ Jednotvárnost barev II

5/ Kdo se chová jako idiot

6/ Už jsme doma

7/ Moje historie

8/ Na slovíčko s Verou

9/ když mluvím s Čápovou

10/ Smrt Tlusťochova

Medailon autora

1/ Jiří Blázen (Jednotvárnost vzdáleností)

Když vejdu k Pepákům, tak to je po schodech, pak po schodech zas, zamířím do prvního patra a do obejváku, ale jak vezmu za kliku, dveře obejváku jsou na zámek zevnitř. Vykřiknu: Blázen! Blázen! Zas!

A sejdu dolů a do kuchyně, kde Pepákova rodina je krásná překrásná v sobotu u snídaně, a Pepákova Maruška vykřikne: Čau!

Ale já vykřiknu: Že je tam zas Blázen zamknutej? Jo.

Renata Pepákova křičí na Pepáka: Ty vole, zakaž jim to, protože to je náš vobejvák, v kterým naše děi si nejradši hrajou, a kterej maj nejradši, tu místnost taky já mám v domě nejradši, protože má celou jednu stěnu prosklenou od podlahy ke stropu s výhledem na údolí Tisý, kromě toho je to největší místnost v domě. A zatímco si v našem zamčeným obejváku vysedává Blázen, a to tentokrát už třetí den, moje rodina žije v kuchyni. Já chápu, že je to Jiří Blázen, tvůj kámoš ze skal, ale pořád je to taky blázen; a tady (ukazuje na mě) je Pepík Novák, další tvůj kámoš ze skal, kterej stojí frontu na náš obejvák.

Renata se obrátí na mě:

Hele, ty, stejně jako Blázen, se zamykáš v našem obejváku na celý dny, ale my máme děi, který si v obejváku nejradši hrajou, je to jejich nejvoblíbenější místnost v domě a kvůli vám si musej celý dny hrát v kuchyni...?, a my pak taky tady celý dny vysedáváme v kuchyni... ? tak co to je... ?

Řeknu: Je to protože sem sám, protože nemám rodinu, protože to sem v tom mým životě nestih, protože sem prošel celým světem. Renata se hroutí, řekne: Ty vole, to mně ani nepřijde, že tohle je i můj dům —

a Maruška řekne:

Ale teď, vyprávěj vo tý Havaji.

Zahodí snídani a posadí se ke mně. Vyprávím:

Nejkrásnější letecká společnost světa je Singapore Airlines, protože její letušky ne že choděj v černejch sakách s kravatou a černejch punčochách a černejch lodičkách jako letušky z Lufthansy, nebo v modrejch sakách a modrejch kalhotách s puky na ostří nože, s kravatama v červeným proužku jako letušky z Brathens, nebo jako letušky Quantas s lodičkama na hlavách jako v tý komunistický armádě, ale letušky Singapore Airlines nosí květovaný sárí, který na nich vlají a který mají barvy jako kytky, který sou jako louka přesto, že louka se Singapurem se vzájemně vylučují, protože v Singapuru na louky není místo, ale letušky ze Singapore Airlines sou tak, že když je člověk vidí, jdou mu ty ruce samy od sebe tak, aby tu letušku vybalil z těch kytek a prostřel je hned v letadle a na těch kytkách hned tu letušku vopíchal —

Renata řekne:

Ježiši!, to to neumíš říct jinak? Řeknu:

Je to vulgarita, která umocňuje poezii kontrastem, a to málokdo chápe!

Ježiši, řekne Renata, to máš pravdu! Vykládám:

Ale!, když mě eskortovali z Edmontonu, Kanada, kde sem to táhnul s Číňankama v čínský čtvrti s Zhangem Yeunanem, a kde nás chytli, zalepili fízlové můj pas do neprodyšnýho celofánu a předali s letenkou a se mnou do rukou letušky Canadian Airlines, to byla slabota, ale!, ve Vancouveru předali můj pas a letenku a mě do rukou letušky Singapore Airlines na lince Vancouver — Havaj — Sydney a letadlo byl dvoupatrovej Boeing, v kterým ty sedačky sou napresovaný jedna na druhou tak, že tam nemůžu sedět, protože mám těch 1,95 m a ženská si přede mnou sklopí vopěradlo a zraní mě tím na vobou kolenou jako nožem, protože se tam nemůžu hnout v ulitě toho Boeingu, nahejbám se teda dopředu, šeptám tý ženský: Prosím vás, nemohla byste to vopěradlo dát zpátky, nevejdu se sem, sem zraněnej tím vaším sedadlem jako nožem!, a ta ženská mi povídá: Hele, všichni maj to vopěradlo sklopený a jen já kvůli tobě budu sedět jak podle pravítka jak pitomá... ? řeknu: To máš pravdu, jak pitomá —

Renata řekne:

Hele!, vyprávíš to sedmiletý holce.

Jo!, vykřiknu, já vím! A ve vzduchu vstanu a projdu letadlem, abych se posadil u zadních WC na dveře nouzovýho východu s nápisem SEDĚT ZAKÁZÁNO!, ale ty letušky to věděj, ale tolerujou, protože předstíráš že čekáš až se uvolní WC, ale v tak velikým letadle neděláš nic jinýho, než že čekáš na uvolněný WC; a sotva sem se posadil, přiběh Kanaďan a řek: Ty vole, takže já letím se sem posadit a vono je vobsazeno, řeknu: Jo!, ale Kanaďan řekne: Posadím se naproti tobě, jen esi mi krapík uhneš, tak uhejbám, říkám: Rád, a Kanaďan zaklíní kolena do mejch kolen, vypráví: Tak hele vole, já mám taky ty skoro 2 m vejšky jak ty, taky nemůžu sedět normálně v napresovaný sedačce toho zkurvenýho Boeingu, tak se tady vožerem spolu, hele, krasavice, nemohla bys nám sem dát dvě piva a dvě kořalky? A květovaná krasavice se usměje jako na louce v Singapuru, kde louky neexistujou, řekne: Jasňačka... sem z těch Singapore Airlines... a Kanaďan vykládá: Tak hele, já sem hrál ten basket, ale praštili mě osudově do ramene a to rameno mi vyvrátili, nemůžu hrát, tak kšeftuju s basketbalovejma hráčema mezi Kanadou a Austrálií a letím teď do Sydney kupovat hráče, a řekne letušce: Díky, seš krásná, a letuška řekne: To já přece vím, copak nejsem ze Singapore Airlines? Jo! vykřikne Kanaďan, a ožíráme se pivem a flakónkem kořalky na nouzových dveřích kde SEDĚT! je ZAKÁZÁNO!, a tak sedíme na životech 500 spolucestujících, který sou nám ukradený, a Kanaďan řekne: Píchal bych... celý Singapore Airlines bych píchal!, a tak je to vždycky!

Maruška řekne: Co?

Všichni vo tom žvaněj!

Renata řekne:

Hele!, vyprávíš to sedmiletý holce.

Jo!, vykřiknu, já vím! Ale!, ta letuška byla moje eskorta a řek sem to taky tomu bouzkovi ze vzdálený Kanady, a bouzek vykřikne: Vopíchej ji, ale!, já teda letím do Sydney, abych nakoupil basketbalový hráče Tygrům Edmonton, Kanada, abysme mohli zaválet tu kanadskou ligu jak nikdy, hele, krasavice, eště dvakrát pivo a kořalku... ? a květovaná krasavice je jak louka, usměje se, a voní —

řekne: No jasně!

A Kanaďan za ní ukazuje, řekne: Tvoje eskorta!, řeknu: Jo — A Kanaďan mi říká: Vopíchej jí hned na Havaji, během pětihodinovýho mezipřistání, nečekej až do Sydney. Ale já koukám do okýnka těch nouzových dveří, na kterých posedáváme s Kanaďanem proti sobě a na kterých je nápis SEZENÍ ZAKÁZÁNO!, a kolena máme vklíněný jeden do druhýho, povídám: Pod náma je tma, to je ten Tichej oceán, ale Kanaďan si mě nevšímá, má oči jen pro moji eskortu, říká: Děkujem, seš krásná, seš eště krásnější než před chvílí, ale hele, tady toho — a ukazuje na mě — prej eskortuješ... ? a letuška těch Singapore Airlines udělá: Hm — a de, a Kanaďan řekne: Vopíchej ji hned tady, tj. na podlaze v letadle, nečekej až na Havaj, a zvedne se z těch nouzovejch dveří, na kterých je cedule ÍNEZES ONÁZÁKAZ! a de a přijde moje eskorta, ptá se: Dáš si eště pivo... ? Kořalku...?, řeknu: No jasně. A po pěti hodinách sezení na nouzových dveřích ÍNEZES ONÁZÁKAZ!, když spolucestující spí každý v své sedačce Boeingu, v který já nemůžu, ne!, sem ožralej, a moje eskorta ke mně přijde a posadí se na dveře SEZENÍ ZAKÁZÁNO!, zaklíní kolena do mých kolenou a podá mi pivo a kořalku, tak teď s letuškou sedíme na životech pěi set cestujících, sou to ty Singapore Airlines, který sou nejkrásnější, plácám užasle: Hele, já sem z jen vo málo větší země než je ten tvůj Singapur, ve kterým je jen kilometr a půl železnic, čtrnáct kilometrů dálnic, jeden poloviční les a jedna hora. A ta se mně ptá: A vodkaď seš? řeknu: Z Evropy. A ta se mě ptá: Kde to je? A já se děsím, a jsem okouzlen zároveň, řeknu: Ježiši!, tohle je letuška Singapore Airlines, nejkrásnějších aerolinek na světě!, ale ta mi povídá: Hele, já sem ve vzduchu, a ne prstem na mapě, je to ten problém jednotvárnosti vzdáleností, tak polapím její koleno mezi mý kolena a strčím jí ruce pod ty kytky, až se dotknu prsty kůže jejího lýtka a kolena, sem namol ožralý a ta má kůži ze singapurskýho slunce, ztratím řeč, leknu se!, že se propadám skrz dno letadla, a pomyslím na onanii na WC toho Boeingu, a přestanu se propadávat, ale ta už vstane a jde. Tak vstanu a du se posadit na svý sedadlo, tam se zapíchnu do vejvrtky, a tam hodinu nespím, až pro mě přijde moje eskorta a povídá: Hele poď se mnou, tak du, a ta mě vede po schodech do 2. patra s 1. třídou a posadí mě do širokýho mohutnýho sedadla 1. třídy, povídá: Spi. A na Havaji přistaneme v noci a moje eskorta mě eskortuje z letadla dolů dolů, pořád dolů po těch pohyblivých schodech vertikálním bludištěm letiště do podzemí na celní oddělení, kde mě jí seberou a strčej do krabice z mlíčnýho skla jako z gumy, kde za mnou zabouchnou dveře a tam je židle a posuvný okýnko, a nejsou tam vokna! Vokna! A skrz mléčně neprůhledný stěny krabice, světlo je posunutý, je jak mlíko, stejně hustý a přichází odnikud, tak skočím proti dveřím a dveře nemaj kliku, tam narazím, a sem na Havaji zalígrovanej v pasti bez voken, abych nemohl vidět Tichej oceán, kterej na Havaji teda není ještě Jižní Tichej oceán, kterej je nejkrásnější, ale skoro, skoro! a na který sou vostrovy a korály a třicet stupňů Celsia a voda, ale kde já sem v podzemí letiště chycenej v klimatizovaný krabici z mlíčnýho skla jako z gumy, abych se nemoh dívat skrz. Tak skočím a kopu do dveří bez kliky, řvu tam uvnitř: Vy hajzlové zasraný!, ale nestane se nic. Bylo tam ticho. Až sem se posadil na židli a seděl sem, půl hodiny, dvě hodiny, až vylítne posuvný okýnko ve stěně, v kterým je americkej fízl, povídá: Hele, neřvi tady, a tohle vyplň a podepiš, tak vyplňuju lejstro a napíšu datum a podepíšu se, ale ten to čte po mně, a řve: Ty vole!, jako bys nevěděl kolikátýho je, kurva proč mi sem píšeš zejtřejší datum, kurva, já teď musím pro další lejstro ty debile!

CO DĚLÁŠ? A to už nevydržím, řvu: Ty zmrde zasranej americkej, ty hajzle!, já sem proseděl dvě + dvanáct a půl hodiny v letadle, namísto abych se šel teď projít po tý Havaji, strčíte mě do týhle krabice z mlíčnýho skla jako z gumy a neřeknete mi jediný slovo a jak mám vědět, že eště není zejtra, dyž mám ten časovej posun z Edmontonu v Kanadě na Havaj jedním tahem za dvě + dvanáct a půl hodiny, dyž sem si myslel časovým posunem, že už je zejtra, že už sme překročili datovou hranici, dyž sem si neuvědomil, že datovou hranici překročíme až letem Havaj — Sydney, ty parchante, a ke všemu já sem ten univerzitní doktor biofyziky na queenslandský univerzitě, kurva pusť mě ven a dej mi napít hajzle, a nech mě se vychcat, protože mě tady mučíte tichem a světlem, který je posunutý, a klimatizací, a žízní, a dezinformací, a časovým posunem, a to všecko je proti mezinárodnímu právu, tak si budu stěžovat! a ten na mě řve z okýnka: Jo, univerzitní doktor!, tak proto tě eskortujou z Kanady, Edmonton, co? Zařvu: Po tom i je hovno, ale pusť mě okamžitě ven!, a ten řekne v okýnku: Prej mezinárodní právo, při tvým vzdělání, to už bys to taky moh vědět, co je mezinárodní právo, a okýnko se přibouchne, a otevře zas, a v něm stejnej fízl mi podává stejný lejstro, řekne: Hele todle vyplň a neser, ať se tady s tebou nemusíme srát, ale zahlídnu za ním v okýnku květovaný sárí mý eskorty ze Singapore Airlines. Tak sem zas vyplnil lejstro, a vedli mě, a odevzdali mě mý eskortě, povídám jí: Hele, potřeboval bych se umejt a napít a vymočit, a ta mi řekne: Jenomže, to nejde, protože to bys musel na pánský WC, a tam já bych musela s tebou, a tam s tebou nemůžu, zatímco s tebou musím bejt pořád. Řeknu jí: Na fleku ti zdrhnu, esi mě nenecháš se umejt, napít se, utřít si obličej a vymočit se, ale ta se usmívá, má v ruce můj pas, řekne: Hele, tvůj pas. Řeknu: Ale já sem tam dole seděl tři hodiny po dvou + dvanácti a půl hodinách v letadle, bolí mi hlava a je mi blbě, a nevím kolikátýho je, a kde přesně sem, je to jednotvárnost vzdáleností, kterou ne jako ty, já ovšem vnímám hluboce, takže deš na pánský WC se mnou, ať už tady na tý Havaji sou mravy, jaký chtěj. A du, a letuška de za mnou. Vejdu na letištní pánskej záchod, letuška vejde za mnou, řekne močícím: Teď vypadněte, a oni vypadnou s poklopci dokořán. A moje eskorta za náma zavře dveře, v květovaným sárí, opírá se zády o dveře toalety a drží je zavřený jen pro mě, tak na celým obrovským havajským letišti mám WC jen pro sebe. Vymočím se, umeju se a utřu si obličej před zrcadlem, povídám: Dem na kafe a potřebuju se napít, a moje eskorta mi řekne: Tak dem, a odvede mě z toalety do restaurace.

Maruška řekne:

Singapore Airlines!

Jo, řeknu.

Renata se hroutí, řekne:

Vy voba, ty i Blázen, kterej zrovna teď sedí v našem obejváku, potřebujete rodinu. Řeknu: Jestli už na to není pozdě v tom mým životě!, a Renata se ptá: No!, jak já mám tohle vědět?, a Pepák řekne: Nebudu jim nic zakazovat. Jednou sem jim řekl, že můžou přijít, kdy chtěj, tak teď to nebudu měnit. Ty vole, udělá Renata, a hroutí se, to mi někdy tak nepřipadá, že sem tvoje žena a tohle je můj dům a tohle je moje dcera.

A já se s nimi rozloučím a odejdu; ale v neděli jsem zpátky, už to znám zpaměti: je to po schodech, pak po schodech zas, do prvního patra, minu v kuchyni Pepákovu rodinu, vejdu do obejváku a zamknu pečlivě za sebou, a posadím se proti stěně prosklené od podlahy ke stropu nad tiským údolím a uprostřed obejváku je absolutní ticho.

Jiří Blázen žil s Kloudou, ale ne homosexuálně, jenom nedokázal být sám.

Copak to neznáte?

Ne?

Ne?

Když jsme s Rošťákem potkali Kloudu s Bláznem v Ústí nad Orlicí, Klouda s Bláznem na znamení náklonnosti v létě uprostřed Ústí nad Orlicí vytáhli na ulici ty jejich pohlavní orgány a ze špiček těch jejich pohlavních orgánů vytryskly nejdřív do výšky žlutý čůrky moče, který ale se na vrcholu bortily a dopadaly na kapotu mého auta, kde se tříštily do vějířů prozářených sluncem a stékaly a Blázen s Kloudou byli namol ožralí, stejně jako já, a Rošťák, ale sedli jsme s Rošťákem do pomočeného auta a odjeli jsme.

Druhý den jsem jel na dva roky do Norska.

Když jsem žil druhý rok v Norsku, potkal jsem Jiřího Blázna s Adélou v Marseille.

Adéla byla krásná, ale Blázen taky.

Opili jsme se s Adélou a řvali jsme u Bláznova auta do noci, až se Blázen lekal a žárlil zároveň, až zalezl před námi do auta, až mě a Adélu sebrali francouzský fízli a nechali nás přes noc v chládku; bylo to poprvé, co jsem byl ve světě za mřížemi.

Ráno nás pustili a Blázen se ptal:

Seděli ste spolu?

Jo, odpovídali jsme.

V jedný cele?

Jo, odpovídali jsme.

A Blázen žárlil a vztekal se.

Klouda tam byl s těma dvěma, ale byl tichý.

Příští den jsem odcestoval na sedm roků do Austrálie.

Když jsem se po sedmi letech vrátil z Austrálie, potkal jsem Blázna s Adélou v Praze na schodech v Akropolis, byl jsem tam s Lávkou, řekl jsem Lávce:

Tamhle je Jiří Blázen a Adéla. Dem pryč.

Lávka mi řekla:

Tak za nima snad pudeš, ne?

Ne.

Proč?

Chtěli by vědět, kde sem sedm roků byl, a kdybych jim to řekl, nepochopili by to! vykřiknu.

Lávka řekne: S Maruškou vo tom žvaníte v jednom kuse!

Maruška je malý dítě a vidí na tom jen to hezký! řeknu.

Hele, povídá Lávka, ty to zbytečně moc komplikuješ, protože vo tom zbytečně moc přemejšlíš. Prostě za nima běž a řekni: Hele, čau, já sem zpátky!, co je na tom? Koukáš tady na ně z dvaceti metrů!

Vykřiknu:

Já se bojím, protože sem odjel slavnej, a vrátil se zapomenutej, nechci se jim připomínat! Nedostal sem v tom světě, co sem chtěl! Maruška to nepozná, ale Blázen s Adélou jo! Budou se ptát! Musíme jít! a vystoupáme po schodech na ulici do bezpečí.

Jo!, ale nakonec jsem Blázna stejně potkal, jak jsem tady řekl, a o to šlo. A Jiří Blázen má fabriku na nádobí, kterou nazývá O NÁDOBÍ VÍME VŠE, a tomu já věřím!, protože Jiří Blázen je dost velikej blázen na to, aby o nádobí věděl vše.

2/ Umět mluvit

1

Když jsem přistál na letišti v Ruzyni, hned jsem odešel za mými přáteli a řekl jsem jim, že jsem se vrátil. Zeptali se mě: Co teď budeš dělat...?

Nejdřív, odpověděl jsem jim, si koupím byt.

Moji přátelé vykřikli: No, my sme nežili dva roky v Norsku a sedum let v Austrálii, abysme si mohli kupovat v Praze byty, my žijem už devět let, tj. vod tý doby, cos vodcestoval, v našem podnájmu, kterej upřímně nenávidíme, a za kterej platíme pořád víc, a tím míň peněz nám zůstane na koupi vlastního bytu, sme fakt v patový situaci, v ČR běžný, tj. nejsme v ní sami, ale hlavně nám, prosím tě, neříkej, abysme si sehnali práci v Austrálii a vodcestovali tam, jakos to udělal ty, protože my neumíme anglicky, a hlavně nám už vůbec neříkej, abysme tam vodcestovali i tak, protože anglicky se naučíme tam, a že tys taky neuměl anglicky a přestos tam vodcestoval, protože i to neuvěříme! Radši, prosim tě, hned teď vodejdi a už za náma nechoď ani na návštěvy, ani nikde jinde, protože i závidíme, tak abysme se na tebe nemuseli koukat.

Rozloučil jsem se s nimi a vyšel jsem z bytu, a už jsem je nikdy neviděl.

2

Před sedmi lety jsem přistál na letišti v Brisbane, Austrálie; bylo půl šesté ráno; vyšel jsem z letiště a už se rozednělo, byla tam rovina, vzduch byl tak průzračný, že palmy v dálce se zdály být blízko, až jsem po nich natáhnul ruku, ale dotknul jsem se jen vzduchu; a připomnělo mi to nevyhnutelně, jak jsme s rodiči na dovolené u moře v Jugoslávii, která už neexistuje, stejně jako ČSSR, moje vlast, se se sestrou děsili plavání v moři, protože jsme neviděli vodu, ale jen dno, a když nás rodiče přesvědčili, abychom se koupali, byli jsme ohromeni, že je tam voda, stejně jako teď — když jsem se nadechnul — byl jsem ohromený, že je tam vzduch, protože jsem ho neviděl, ani mlhu, opar, smog anebo kouř, tj. žádný projev vzduchu, a v ten moment nad obzor vstalo slunce v úrovni mých očí, bylo to nenadálé, ale já jsem měl naspěch: vrátil jsem se do letištní haly, vyzvednul jsem si batoh, odešel jsem k prvnímu otevřenému okýnku a ptal jsem se letištního personálu:

Jak se dostanu, prosím vás, do kampusu Queenslandský univerzity v Saint Lucia, kde na mě má čekat ve Fig Tree Cafe Suzan Capsicum, s kterou sem se dohod telefonátem z Norska před půlrokem, kde sem žil, a kde sem si sehnal místo na univerzitě v Austrálii, že mi pronajme pokoj v jejím domě na West Endu s výhledem na řeku, zimním sluncem a stálým průvanem za AU$ 90...?, a v okýnku mi odpověděli: My ti nerozumíme, Josefe, a já jsem jim to zopakoval, ale oni mi zas nerozuměli, vyšli z okýnka a ptali se: Vodkud letíš? odpovídal jsem: Z Norska, a oni se mě ptali: Kde to je? odpovídal jsem: V Evropě, ptali se mě: A jak ses sem dostal?

Vysvětloval jsem:

Když sem žil v Norsku, našel sem si inzerát na volný místo doktora biofyziky na Univerzitě v Queenslandu, vodepsal sem na něj, že mám zájem, a voni mi vodepsali vobratem, zařadili sme vás do konkurzu, pane doktore, profesor Thomas Riley se vám vozve elektronicky vobratem, a Thomas Riley se vozval a dal mi votázky, vo kterejch sme elektronicky diskutovali a já sem mu rovnou navrhnul můj projekt a Thomas Riley zvolal elektronicky: To je výborný!, a já sem konkurz vyhrál, ale mělo to háček, protože Thomas Riley se mnou chtěl mluvit po telefonu na završení přijímajícího konkurzu, ale já sem anglicky ani nerozuměl, ani sem neuměl mluvit, zatímco až doteď sem s Thomasem Rileyem úspěšně mluvil elektronicky, protože vodbornou angličtinu umím písemně, protože sem ji vyčet z vodborných publikací, a proto sem se toho rozhovoru děsil a vopakoval sem při něm pořád dokola: Já ti nerozumím, Thomasi, bude to tím telefonátem, a můj profesor mi vodpovídal: Já to chápu, Josefe, asi sou někde atmosférický poruchy, a já sem vopakoval: Promiň, já ti nerozumím, anebo ti rozumím jen z části, je to tím, že já sem v Norsku a ty v Austrálii, a Thomas Riley řekl: Tak sem přijeď, Josefe, já tě beru, a já sem vodpovídal: Promiň, já i nerozumím, anebo i rozumím jen z části, a Thomas Riley se v telefonu rozesmál a řekl: Tak dobře, Josefe, uvidíme se v Austrálii, příde ti oficiální nabídka místa, voznámení vo vítězství v konkurzu a menování doktorem univerzity, aby sis moh zažádat vo vízum australskýho přechodnýho rezidenta, a vypnul telefon, a i já sem vypnul telefon a byl sem tím rozhovorem vyčerpanej psychicky i fyzicky z intelektuální námahy mluvení cizím jazykem, kterej sem neuměl, tekl ze mě pot, styděl sem se a trpěl akutním pocitem méněcennosti, protože sem Thomasovi Rileyemu nerozuměl, a neuměl sem mluvit, a neměl sem ani ponětí, co se stalo, esi mě vzal nebo ne, a i pak, kdy mi po měsíci přišla z Austrálie vobrovská žlutá vobálka s oficiální nabídkou místa, voznámením vo vítězným úspěchu v konkurzu a menováním doktorem univerzity a přečet sem si to, eště pořád sem tomu nevěřil.

Letištní personál se mě ptal: A přece jen, Josefe, seš si fak jistej, že vzal zrovna tebe... ? odpovídal jsem: Všecko se pak potvrdilo úředně; víte kolika lékařskejma prohlídkama, který platíte ze svýho, protože nejste norskej vobčan a děláte to proto, abyste Norsko vopustil, musíte projít, kolik kolků musíte zaplatit a kolik dopisů napsat a poslat a jak dlouho trvá, než vám australskej úřad přiklepne vízum přechodnýho rezidenta v Austrálii...? a letištní personál se rozesmál a odpovídal: Ne, my sme voba Australani šestý generace, takže to máme zadara. Ale, Josefe, co Suzan Capsicum, která na tebe má čekat ve Fig Tree Cafe v univerzitním kampusu Saint Lucia, seš si jistej, že ti rozuměla správně, co dyž ne a ty seš v Austrálii a nemáš kde bydlet... ?

Vysvětloval jsem: Dyž sem domluvil se Suzan po telefonu, raděj sem jí poslal mail, abych se ujistil, a Suzan mi vodepsala, že jo.

Letištní personál se ujišťoval: Je to Saint Lucia, nejvýstavnější univerzitní kampus na světě...?, souhlasil jsem: Je, a oni mi popsali cestu do kampusu, poděkoval jsem jim a odjel tam, odešel jsem do Fig Tree Cafe a posadil jsem se na terase a čekal jsem na Suzan, když přišla, měla na sobě silné hnědé punčocháče, černé polobotky s páskem a černou minisukni a pod modrou zimní oblohou nesla nad hlavou roztažený černý deštník, byl srpen, Suzan řekla: Deštník je jediná spolehlivá vochrana proti queenslandskýmu slunci, který i v zimě je silný a způsobuje rakovinu, tady nemáme rýmu, kašel, chřipku, angínu, zápal plic, atd., ale máme rakovinu kůže. Ty seš z Evropy, ne? Nerozuměl jsem jí a ptal jsem se: Co? a Suzan mi odpověděla: Nosíš ponožky v sandálech, vypadá to děsně. Posadila se a představila se: Suzan Capsicum, 5. generace, ptal jsem se: Já i nerozumím, co?

Suzan vysvětlovala: Pátá generace Capsicum žijící v Austrálii po mým prvním předkovi, kterýho deportovali do Austrálie za vraždu a loupežný přepadení. Vstala a ukázala na městském plánu Brisbane, vyvěšeném v kavárně, jméno Capsicum. Vstal jsem a postavil se vedle ní, Suzan byla blondýna s vlasy vyšisovanými sluncem, a její pleť byla jakoby vysušená od slunce, byla vychrtlá a měla propadlé tváře a choulila se v teplém kožíšku v kontrastu k zimnímu slunci a 22 °C ve stínu, kterým ještě jsem neuvykl, a které mě, první den, ještě ohromovaly kontrastem, stejně jako pronikavé vůně a řvavé barvy květů stromů a keřů, řvoucích papoušků, zima ještě neskončila a slunce nám stálo už skoro nad hlavami, zahleděl jsem se na brisbaneský městský plán a uviděl jsem nápisy Capsicum St., Capsicum Rd., Capsicum Park, Capsicum Sq. a Capsicum Sb., a nakonec Capsicum River Pocket a Capsicum Fig Tree Koala Sanctuary, ptal jsem se: To všecko je tvý méno? a Suzan odpověděla: Jo. Z loupežnýho vraha se stala brisbaneská společenská smetánka. Je čas jít na prohlídku domu.

Zvedli jsme se a zaplatili a vyšli z café, prošli jsme kampusem a vstoupili na loď přes řeku Brisbane, z které jsme vystoupili na opačném břehu a došli jsme k domu, dům stál u řeky, Suzan na něj ukázala a řekla:

To je klasickej původní queenslander, což je obecně dům z eukalyptovejch prken, červenou plechovou střechou a palmou v zahradě, jejíž koruna se sklání nad střechu domu, na dvoumetrovejch pilotech, aby po západu slunce se chladil nejen vod střechy, ale i vod podlahy, v kterým nejsou prahy, tepelná izolace, topení a vokna, i dveře nedovíraj, ale ne vadou domu, ale schválně. Můj dům — jak vocaď můžeš vidět — je nádherně zrekonstruovanej, má vobrovskou zahradu, zimní slunce ve všech místnostech a terasu s vejhledem na řeku. Ptal jsem se: Je to tvůj dům? a Suzan odpověděla: Ne. Mám ho pronajatej, a abych zaplatila nájem, pronajímám dvě místnosti. Sem postgraduální studentka architektury na Uni (University of Queensland). S náma bydlí eště student estetiky na tý samý univerzitě. Ptal jsem se: To je i moje univerzita? Jo, odpověděla Suzan.

Vešli jsme do domu po schodech vzhůru, Suzan hned za dveřmi vešla do prázdného, eukalyptovou zelení čerstvě vymalovaného pokoje s okny ve dvou stěnách a zastavila se vprostřed a řekla a ukazovala: Právě vokna ve dvou pravoúhlejch stěnách i zajistěj stálej průvan, příjemnej v zimě (např. teď), a životně důležitej v letních vedrech, vyšla z pokoje a vešla dál do domu do haly vprostřed domu s obrovským jídelním stolem, zastavila se a řekla: To je hala domu, na kterou navazuje terasa s výhledem na řeku, a vešla do kuchyně na opačné straně domu, kde visela na stěně mapa ČSSR, Suzan na ni ukázala a řekla: Tohle je kuchyně, v který sem pro tebe pověsila na stěnu mapu tvojí vlasti, řekl jsem: Dík. Tohle je ČSSR, která už neexistuje. Suzan odpověděla: OK, to sem nevěděla. De vo to, že mně se líbí méno Bohemia, který je tady, ukazovala Suzan prstem na mapě, protože bohemian znamená i bohémský a pohádkový. Řekl jsem a usmíval jsem se: To je to samý, jako dyby tohle byla královnina země (Queensland)

a královnin dům (queenslander). Suzan řekla: Vidíš, to mě nikdy nenapadlo. Tvoje angličtina je děsná, Josefe. Pojedu s tebou koupit tvůj nábytek, protože sám si ho se svojí angličtinou nekoupíš. Poděkoval jsem, ještě v domě, Suzan roztáhla obrovský černý deštník a vyšli jsme z domu, obešli ho, před domem stálo žluťoučké autíčko, Suzan na něj ukázala a řekla: To je mý auto. Nastoupili jsme, Suzan sklapla deštník a zasunula ho za sebou do auta, na teploměru v autě byla vnější teplota 25 °C, a Suzan řekla: Zima už pomalu končí, a odjela do bazaru s nábytkem ve Wooloongabbě, v bazaru, když jsme vešli, mě oslovila prodavačka, které jsem nerozuměl, obrátil jsem se automaticky na Suzan a řekl jsem: Suzan, prosím tě, já jí nerozumím, protože na mě nemluví hezky a pomalu jako ty, a ty jsi sama říkala, že moje angličtina je hrozná, nemohla bys mi koupit postel, židli, stůl a skříň...? a Suzan si povzdechla, odpověděla: Ale jo, a koupila mi postel, stůl, židli a skříň a objednala jejich doručení, zaplatil jsem, rozloučili jsme se a odešli a vrátili se do domu na West End.

Následovala snídaně se Suzaninými přáteli, hned příští den, ptali se mě: Jak se i líbí Uni, nejvýstavnější univerzitní kampus na světě... ? odpovídal jsem jim: Dlouho sem ho hledal, a Suzanini přátelé mi odpovídali: Josefe, ty nerozumíš, na co se tě ptáme, přestože seš doktor biofyziky na Uni, zatímco my sme jen buďto studenti, anebo postgraduální studenti...?, odpovídal jsem: Omlouvám se, i Suzan říká, že moje angličtina je hrozná, a její přátelé mi řekli: Je to eště mnohem horší, a odvrátili se ode mě a bavili se se Suzan a mezi sebou, a mně se ulevilo, protože jsem nemusel mluvit, byla sobota dopoledne, zima končila, seděli jsme venku ve stínu pod stříškou u proutěných stolečků a židliček Lefka's Tavern na Hardgrave Rd., vzduch byl průzračný, čistý, prozářený silným a všezaplavujícím sluncem, vzpomínal jsem na to, jak včera odpoledne se nebe zatáhlo mraky a spustil se prudký a silný liják a já jsem vyšel na krytou terasu a hleděl jsem na liják a děsil se ho a ptal jsem se sám sebe: Ježiši, kam sem se to zas přistěhoval... ?

Dyť sem tady první den a už leje a já sem sem přicestoval z Bergenu, Norsko, nejdeštivějšího města na světě, kde sem žil dva roky, a už teď propadám panice, že bude lejt šest měsíců bez přestávky jako v Bergenu, a v ten moment liják skončil, mraky z oblohy zmizely a vyšlo zimní, silné slunce a palmy a eukalypty v zahradě oschly, oddychnul jsem si, a teď druhý den, v restauraci u snídaně na ulici zaplavené sluncem, jsem se děsil, že se Suzanini přátelé obrátí zas na mě a budou se mě ptát a já budu muset mluvit, ale už to neudělali. Najedli jsme se, zaplatili a rozloučili se, a rozešli jsme se. Suzan mi řekla: Moji přátelé zejtra, tj. v neděli, jedou na vejlet do Glass House Mountains, a proto sem je požádala, aby se pro tebe zastavili, že rád pojedeš s nima, takže se pro tebe zastavěj ve vosum ráno, Děkuju, odpověděl jsem, a Suzan dodala: Moji přátelé mi ještě řekli, že v létě v prosinci pojedem na dovolenou na sever do tropickýho Queenslandu, takže esi chceš jet s náma, dej mi zejtra AU$ 370 zálohu, odpověděl jsem: Dobře, a odešli jsme do domu na břehu řeky Brisbane. Příští den jsem dal Suzan AU$ 370 a v osm jsem nasedl do auta k jejím přátelům a řekl jsem jim: Čau, rovnou se omlouvám za moji angličtinu, která je hrozná, Suzan to říká, a Suzanini známí mi odpověděli: OK, a už na mě během celého výletu nepromluvili, když jsme se vrátili do Brisbane, Suzan mi řekla:

Říkals mi, že lezeš po skalách, a já mám známýho v lezeckým klubu v Brisbane, řekla sem mu vo tobě a von mi řek, ať se zejtra přídeš ukázat na Kangaroo Point. Děkuju, odpověděl jsem, a příští den jsem šel na Kangaroo Point, kde je přírodní lezecká stěna na břehu řeky Brisbane naproti City přes řeku, osvětlená v noci, našel jsem Suzaniny známé a pozdravil jsem je a oni mi řekli: Josefe, obleč se, a ukaž nám, co umíš, a podávali mi sedák, odpovídal jsem jim: Já mám svůj vlastní sedák, a oni mi řekli: Podle pravidel musíš použít náš sedák, vysvětloval jsem jim: Já vám nerozumím, protože — jak už vám určitě řekla Suzan — moje angličtina je hrozná, a oni mi opakovali: Musíš použít náš sedák, naše lezačky, naši helmu a náš uzel, de vo tvoji bezpečnost, odpovídal jsem: Vo moji bezpečnost se postarám sám, ale asi vám nerozumím, protože neumím mluvit anglicky. Suzanini přátelé mi odpověděli: Josefe, ty si to musíš voblíct, jak sme ti řekli, a uvázat se, jak ti říkáme, odpověděl jsem: Ne, mám svůj sedák a vážu si svůj uzel, na kterým sem měl 20 m pád a několik menších pádů na českých pískovcích a nic se mi nestalo, a Suzanini přátelé mi řekli: Ne, musíš lízt s helmou, odpověděl jsem: Lezu bez helmy, a Suzanini přátelé mi odpovídali: To je nemožný, a já jsem jim řekl: Nezlobte se, moje angličtina je špatná, asi vám špatně rozumím. Rozloučil jsem se s nimi a odešel jsem domů a Suzan se mě ptala: Tak co... ?

Odpověděl jsem jí: Chtěli po mně, abych lez s helmou, v jejich sedáku a v jejich lezačkách, v kterejch sem se necejtil bezpečnej, a proto sem nelez a vodešel sem, ale možná sem jim jen špatně rozuměl, Suzan řekla: Josefe, tvoje angličtina je eště mnohem horší, než sem si myslela. Na zejtra sem uspořádala večírek v domě na počest tvýho příjezdu, na kterej sem pozvala všecky mý přátele, zejtra dopoledne spolu dem nakupovat.

Příští den Suzan za mnou přišla a já jsem byl na cestě na univerzitu a Suzan mi řekla: Josefe, jedem nakupovat na tvůj večírek, odpověděl jsem: Sem na vodchodu na univerzitu, a Suzan řekla: Josefe, je to tvůj večírek na voslavu tvýho příjezdu do Austrálie, s kterýms včera souhlasil, odpověděl jsem: Nesouhlasil, jen sem si myslel, že i nerozumím, ale už sem byl k smrti unavenej a cejtil se do krve poníženej za to, že neumím mluvit, a proto sem nic neřek a vodešel sem do mýho pokoje, ale teď musím na univerzitu, a začít pracovat, Suzan řekla: Josefe, to nejde, já beru auto, ty zaplatíš, a já ti zejtra vrátím půlku. OK, řekl jsem, jen se lekám, že i špatně rozumím. Ne, řekla Suzan, a odjeli jsme a nakoupili. Když večer přišli Suzanini přátelé, rozsadili se v suterénu domu a pili pivo a jedli a přivezli s sebou kytaru a hráli na ni a já jsem se vytratil a odešel jsem do mého pokoje a lehl jsem si na podlahu a ptal jsem se sám sebe, jak to že jim vůbec nerozumím, jako by mluvili jinou řečí... ?

A uvědomil jsem si, že podlaha domu a mého pokoje je z leštěných, lakovaných eukalyptových prken, skrz která slyším jasně hlasy Suzaniných přátel v suterénu pode mnou, kterým nerozumím ani slovo; a přitiskl jsem na podlahu dlaň a ptal jsem se sám sebe, jestli jsem v Austrálii, kam jsem odjel přes půl světa z Norska, jen proto, abych se dověděl, že neumím mluvit a nerozumím anglicky, protože to mám od přírody, protože něco, s čím se narodíš, nezměníš, a já už jsem věděl, že talent učit se cizí jazyky nenajdeš, ani kdybys prošel celý svět, protože jsem to zažíval na vlastní kůži, a posadil jsem se a otevřel jsem si pivo, které z nákupu na večírek zůstalo nedopatřením v mém pokoji, a upíjel jsem, a poslouchal jsem hlasy zezdola, až jsem usnul. Ráno jsem šel za Suzan a požádal ji, aby mi vrátila půlku peněz z nákupu na večírek, a Suzan na mě křičela: Já sem uspořádala tvůj večírek na voslavu tvýho příjezdu a sezvala na něj všecky mý přátele a eště i mám za to něco platit... ? Odpověděl jsem: Včeras mi řekla, že mi pak dáš půlku, a Suzan křičela: Když ty, Josefe, neumíš anglicky! A já jsem neuměl mluvit, a proto jsem nechal peníze penězma a odešel jsem na univerzitu, a když jsem se vrátil domů, v koupelně byla špinavá vana a netekla teplá voda, a já jsem šel za Suzan a ptal se jí, jestli ještě bude teplá voda... ? A Suzan křičela: Josefe, já sem žena a koupala sem se ve vaně v teplý vodě!, zavřel jsem dveře Suzanina pokoje a odešel jsem do koupelny, umyl jsem si vanu a osprchoval se studenou vodou, a příští den za mnou přišla Suzan a řekla mi: Josefe, dohodli sme se s Carlem (třetí spolubydlící), že budem vařit každej den jeden večeři pro všecky, začínáš, a já jsem odpověděl: Já neumím vařit, a Suzan křičela: Josefe, dyž neumíš skoro vůbec mluvit, aspoň jedno jídlo přece musíš umět uvařit... ! odpověděl jsem: OK; a nakoupil jsem brambory, mouku, česnek, vejce, olej, majoránku, sůl a pepř pro 3 lidi a večer jsem chtěl uvařit bramboráky, ale nedokázal jsem to, těsto se mi rozpadávalo na pánvi v oleji na kousíčky, které uhelnatěly, a já jsem to musel všecko vyhodit, a Suzan křičela: Josefe, nejenže tvoje angličtina je hrozná, ale ty ani neumíš uvařit žádný jídlo, zatímco Carl píše nádherný, velice obrazný povídky, moh bys mu, Carle, prosím tě, ukázat tvoji povídku... ? Carl odpověděl: Jasně, a vstal od stolu a odešel k sobě do pokoje, a když vyšel, nesl v rukou rozevřený laptop, který mi podal a na kterém byla povídka, a já jsem přečetl první odstavec a nerozuměl jsem tomu, protože text byl úplně zaplněný přídavnými jmény popisujícími barvy, hlavně červenou, černou a modrou, řekl jsem: Já tomu nerozumím, a Suzan vykřikla: Josefe, ta tvoje angličtina je děsná a začíná mi lízt na nervy! Řekl jsem: Chvíli počkejte, já sem za chvilku zpátky, protože vám dlužím večeři. A vstal jsem a běžel jsem do vedlejší ulice pro pizzu, a když jsem ji přinesl, rozkrájeli jsme ji na jídelním stole a snědli, a já jsem drhnul nádobí po nepodařeném pokusu uvařit bramboráky, a příští den ráno byl jídelní stůl zavalený plechovkami lepidla, motouzem, kartónem, dřevěnými lištami, nůžkami, papírem a rolemi projekčních výkresů, šel jsem za Suzan a ptal jsem se jí, co to je... ? Suzan mi řekla: Budu na jídelním stole dělat model pro moji disertační práci, která je návrh moderního komfortního domu na břehu řeky Brisbane ve West Endu namísto těch starejch, hnusnejch a shnilejch bejvalejch fabrik a skladišť, který sou tam teď, protože jinam se mi to nevejde, a už vůbec ne ke mně do pokoje, řekl jsem: Ale to je právě na West Endu to krásný, a Suzan křičela: Jak ty můžeš říkat, co je na West Endu krásný, dyž na něm žiješ 4 dny...?

Příští den ráno jsem přišel se snídaní na krytou terasu domu s výhledem na řeku a Suzan, která tam už snídala, mi řekla: Josefe, ode dneška bych si přála, kdybys mě tady u snídaně nevyrušoval, odpověděl jsem: Ale samas mi řekla, abych sem chodil s tebou snídat, a Suzan křičela: Josefe, proboha, jaks mi moh rozumět s tou tvojí děsnou angličtinou! řekl jsem: Dobře, a odešel jsem snídat do kuchyně, protože jídelní stůl byl zavalený Suzaninými potřebami k modelování, a když Suzan přišla z terasy do kuchyně, křičela: Josefe, jak to že používáš můj nůž na to, aby sis krájel chleba s máslem... ? bránil jsem se: Samas mi říkala, že můžu používat nádobí v kuchyni, a Suzan dál křičela: Josefe, tvoje angličtina je fakt děsná, je to nesnesitelný... ! a já jsem po sobě umyl nůž a odložil ho a odešel jsem do mého pokoje a odpoledne cestou z univerzity jsem si koupil kuchyňský nůž, lžíci, hrnek, kastrol a pánvičku, ale neodnesl jsem je do kuchyně, ale nechal jsem si je ve svém pokoji, a když jsem si v kuchyni uvařil, odnesl jsem si jídlo do svého pokoje, kde jsem se najedl, a nádobí jsem umyl v kuchyni a odnesl zpátky do mého pokoje a příští den, když jsem se vrátil z univerzity, našel jsem TV postavenou na TV stolku za dveřmi mého pokoje vyřvávající naplno a před TV v obrovské sedačce seděl Carl a sledoval film, zatímco ještě ráno byla TV v jídelně za dveřmi na terasu, kde nikoho nerušila, pozdravil jsem Carla, který mi odpověděl; a dál sledoval TV, a já jsem prošel mezi ním a TV do mého pokoje a zavřel jsem dveře a slyšel jsem řev TV zesilovaný dřevěnou konstrukcí domu a každé slovo ozvěnou několikanásobně zesílené, rozbolela mě hlava a vyšel jsem z pokoje a ptal jsem se Carla, proč má tu TV tady... ? A Carl odpověděl: Já sem to sem nedal, dala to sem Suzan, šel jsem za Suzan a zaklepal jsem na dveře jejího pokoje a Suzan na mě řvala skrz dveře: Nechci s tebou mluvit! Tvoje angličtina je děsná! Vobtěžuje mě!, řekl jsem za dveřmi: Nemůžem tu TV dát zpátky tam, kde byla, a kde nikoho nevotravovala hlukem?, a Suzan řvala: Tohle je můj dům a TV zůstane tam, kam sem jí dala!, řekl jsem: Já jedinej z nás nesleduju TV a teď ji musím poslouchat, i dyž nechci, a Suzan křičela z vnitřku jejího pokoje: Nevobtěžuj mě v mým pokoji!, odešel jsem za Carlem a požádal jsem ho, aby ztlumil TV, a Carl ji ztlumil, a já jsem vešel do mého pokoje a zavřel jsem dveře a slyšel jsem každé slovo z TV, vyšel jsem z pokoje a z domu a odešel jsem do bottle shopu na West Endu a koupil si dvě plechovky rum & cola a odešel jsem k řece Brisbane, posadil jsem se na břeh pod eukalypty a pil jsem, až padla tma, a když jsem se vrátil do domu, zeptal jsem se Carla, co mám dělat... ? A Carl uvolněně a nepřetržitě sledoval TV a odpověděl mi: Já nevím, a já jsem odešel do mého pokoje, a když Carl dosledoval TV a vypnul ji, šel jsem spát, a ráno, když jsem se probudil, našel jsem pod dveřmi šoupnutou obálku, vstal jsem a zvedl ji a roztrhl ji a našel výstrahu Australského úřadu pro bydlení (AÚB) před porušováním Pravidel mírumilovného soužití v australském nájemním domě z důvodů použití cizího osobního vybavení v domě, ke kterému došlo 5. 8. 1999 v 19:00, oznámeného Suzan Capsicum, trestaného v případě opakování pokutou ve výši čtyř týdenních nájmů, tj. AU$ 270, a já jsem šel za Suzan a ptal jsem se jí, kdy jsem použil osobní vybavení v domě... ? A Suzan odpověděla: Používals mý nádobí a spotřebovals všecku teplou vodu v koupelně, řekl jsem: Řeklas mi, že to je společný nádobí, který můžu používat, a Suzan mi odpověděla: Josefe, tvoje angličtina je fakt hrozná, nemluv na mě, a odešla z domu, a já jsem v domě osaměl, a vypnul jsem TV, a posadil jsem se v kuchyni, kde ještě pořád visela na stěně mapa ČSSR, kterou tam pro mě pověsila Suzan, a ptal jsem se sám sebe, co se děje, dyť mně události se zdaj zamlžený, nejasný a nepochopitelný, protože neumím mluvit, a nevím, co ve skutečnosti říkám, a co určitě je v kontrastu s tím, co si myslím, a co chci říkat, a zároveň stejným mechanismem nevím, co mi říkaj vostatní, jen si to představuju, a ptal jsem se dál sám sebe nahlas, co mám dělat a kam tady mám jít... ? A neznal jsem odpověď, a odešel jsem na univerzitu do práce a večer jsem nešel domů, ne, protože už na cestě domů mě děsila řvoucí TV za dveřmi mého pokoje zesilovaná dřevěnou konstrukcí domu k nesnesení, ale odešel jsem do botle shopu na West Endu a koupil jsem si 4 plechovky rum & cola s 8 % alkoholu a odešel jsem s nimi k řece a posadil jsem se na břehu a ještě pořád jsem se ptal, kam tady mám jít, a co mám dělat, když neumím mluvit...?

A ještě pořád jsem neznal odpověď, ale uviděl jsem, že na hladině řeky plavou nesčetné pontony, vzal jsem svoje plechovky rum & cola a sešel jsem ze břehu na jeden z nich a posadil se na něm na silná prkna a klesal jsem a stoupal s ním na vlnách projíždějících lodí, hlavně CityCat, až jsem klesnul s odlivem, kdy oceánský odliv vyprázdnil řeku, a padla subtropická tma a rozezvučely se cikády, dopil jsem a odešel jsem domů a šel jsem spát.

Příští den ráno, když jsem se probudil, uviděl jsem pode dveřmi šoupnutou obálku a vstal jsem a šel jsem pro ni a zdvihl ji a rozbalil ji a našel výstrahu AÚB před porušováním Pravidel mírumilovného soužití v australském nájemním domě obtěžováním spolubydlících v australském nájemním domě, kterého jsem se dopustil 6. 8. 1999 v 19:00 a které oznámila Suzan Capsicum a které se trestá v případě opakování pokutou ve výši čtyř týdenních nájmů, tj. AU$ 270, ale už jsem za Suzan nešel, a už v práci na univerzitě jsem se děsil toho, že až se vrátím domů, bude za dveřmi mého pokoje řvát TV zesilovaná k nesnesení dřevěnou konstrukcí domu, a než jsem se vrátil domů, koupil jsem si kartón šesti 440 ml plechovek rum & cola a odešel jsem k řece a posadil se na ponton plovoucí po hladině řeky, klesající a stoupající s odlivem a přílivem, a vlnami, které na řece způsobovala CityCat a další lodě, a ptal jsem se sám sebe na to, co mám dělat a kam tady mám jít, když neumím mluvit... ? A nenašel jsem odpověď, zato jsem se opil, a příští ráno, když jsem se probudil a uviděl na podlaze pode dveřmi šoupnutou obálku, vstal jsem a sebral ji a otevřel ji a uviděl jsem výstrahu AÚB před porušováním Pravidel mírumilovného soužití v australském nájemním domě pozdními, hlučnými a opileckými příchody, kterých jsem se dopustil 7. 8. 1999 v 22:00 a které oznámila Suzan Capsicum a které se trestají v případě opakování pokutou ve výši čtyř týdenních nájmů, tj. AU$ 270, a obléknul jsem se a odešel jsem na terasu, na které Suzan snídala, a řekl jsem jí, že se odstěhuju, a Suzan přerušila snídani a křičela na mě uraženě: Kam by ses chtěl stěhovat, dyť můj dům je nejkrásnější, se zimním sluncem a s výhledem z terasy na řeku, a ty s tou tvojí děsnou angličtinou si chceš hledat jiný bydlení, dyť ty si ani nekoupíš postel, ani se nedomluvíš se mnou a s Carlem, a ani s mejma přátelama, s kterejma sem i přesto zařídila vejlet do Glass House Mountains, a večírek na voslavu tvýho příjezdu do Austrálie, a schůzku na Kangaroo Point, zatímco tys mi ani neřek, že se i vejlet líbil, tys hned po zahájení tvýho večírku, kterej — vopakuju — sem ti já zvorganizovala, vodešel bez rozloučení, stejněs jako ani nezkusil lízt a hneds vodešel z Kangaroo Point!, řekl jsem: Nepoděkoval sem i za zvorganizování vejletu na Kangaroo Point, protože se mi ten vejlet nelíbil, protože Glass House Mountains sou výjimečný a krásný a já sem chtěl na jednu z jedenácti Glass House Mountains vystoupit, ale tvý přátelé mi řekli, že dyž sem tu s nima, musím vystoupit s nima na jinou z jedenácti hor Glass House Mountains, a dyž sem jim řek, že nechci vystoupit na tu, na kterou chtěj vystoupit voni, ale na tu, na kterou chci vystoupit já, a kolem který zrovna projíždíme, a ukazoval sem z vokýnka auta, řekli mi, že to není dovolený, a já sem se ptal, jak to.? A tvý přátelé mi vodpověděli, že na některý vrcholy Glass House Moutains se nemůže vystupovat, protože je to nebezpečný, a já sem jim řek, že na moji horu chci vystoupit i tak, ať mě vysaděj tady, že se tady vodpoledne zas sejdem, a tvý přátelé mi řekli, že nezastavěj a že mi nerozuměj, protože moje angličtina je děsná, a nezastavili, a já sem s nima musel vylízt na horu, která se mi nelíbila, a z který sem hleděl na horu, která se líbila mně, ale ne jim, z večírku na uvítanou sem vodešel, protože mě nebavilo poslouchat, jak chlapec, kterýho ty vobdivuješ a chceš ho sbalit, zatímco von tebe nechce, hraje na kytaru, protože hraje sračky, a z Kangaroo Point sem vodešel, protože mě nutili lízt s jejich sedákem, helmou a uzlem, s kterejma sem se necejtil bezpečnej, a já přesto, že sem jim nerozuměl, a neuměl sem mluvit, mám svůj vlastní rozum, a Suzan vyskočila na kryté prosklené terase s výhledem na řeku, nad kterou za sklem už bylo slunce silné a všezaplavující, a ječela na mě, a poprskala sklo terasy: Jak ty, kdo ani neumí mluvit, bys moh mít tvůj vlastní rozum a vědět, že můj voblíbenec Robert mě nechce a hraje na kytaru sračky, kdy seš anebo nejseš na skále Kangaroo Point bezpečnej a na kterou z jedenácti hor Glass House Moutains můžeš anebo nemůžeš vystoupit..!, řekl jsem jí: Přestaň mě udávat na AÚB, a Suzan ječela: Ale já tě udávám právem!, ptal jsem se: Proč mi to nejdřív neřekneš.? a Suzan křičela: Proč bych ti to měla nejdřív říkat, dyž mi stejně s tou tvojí děsnou angličtinou nerozumíš.? a já jsem odešel z terasy a šel jsem do práce na univerzitu, a když jsem se večer vrátil a šel se osprchovat, z kohoutku na teplou vodu tekla studená voda a po obvodu vany byl špinavý černý pruh, umyl jsem si vanu a osprchoval jsem se ledovou vodou, a šel jsem spát, a ráno jsem našel pode dveřmi mého pokoje šoupnutou obálku s oznámením AÚB o pokutě ve výši čtyř týdenních nájmů, tj. AU$ 270, splatné ihned, za opakované porušení Pravidel mírumilovného soužití v australském nájemním domě nedodržením úklidu v domě, spáchaným mnou 8. 8. 1999 v 18:00, oznámeným Suzan Capsicum a Carlem Smithem, a posadil jsem se na podlahu z leštěných eukalyptových prken, okny v sousedících pravoúhlých stěnách mého pokoje proudil jemný proud voňavého vzduchu, a pronikal silný a neodbytný sluneční svit, jaro začínalo, a slunce už za stěnami domu z eukalyptových prken vysušovalo trávu, aby v létě ji spálilo na troud, ptal jsem se sám sebe: Co tady mám dělat, a kam mám jít, dyž neumím mluvit a nerozumím anglicky... ? A protože jsem neznal odpověď, vstal jsem z podlahy, vyčistil jsem si zuby a odešel na AÚB, vzal jsem si číslo ve frontě v čekárně a posadil jsem se a čekal jsem, a když na mě přišla řada, šel jsem k přepážce a řekl jsem úřednici za přepážkou: Dobrý den, moje angličtina je hrozná, ale já nevím, co mám dělat, protože sem přicestoval před osmi dny z Evropy do Austrálie a začal sem bydlet v domě Suzan Capsicum na břehu řeky Brisbane se zimním sluncem a s výhledem na řeku a Suzan mě udává na AÚB, tj. tady, za použití jejího vosobního vybavení, vobtěžování spolubydlících a pozdní a hlučný vopilecký příchody, který se přihodily proto, že sem jí nerozuměl, tj. její angličtině, a já se chci vodstěhovat a nevím jak.? a úřednice mi odpověděla: Tak podívej, vodstěhovat se můžeš, ale jednak budeš muset zaplatit pokutu, kterou tady máš za vopakovaný porušení Pravidel mírumilovnýho soužití v australským nájemním domě, a pak budeš muset ještě zacvakat penále za předčasný vodstěhování se, kdy australskou nájemní smlouvu uzavíráš automaticky na nejkratší možnou dobu šesti měsíců, a to je u tebe AU$ 4 x 90 + (5 x 4 + 3) x 90 při týdenním nájmu AU$ 90, protože jeden tejden ze šesti měsíců užs zaplatil, plus AU$ 370 zálohy na dovolenou v Severním Queenslandu, kterýs už dal Suzan a který vona — jak ji znám — i nevrátí ani náhodou, a to je teda zatraceně dost peněz, kvůli kterejm bych si to já teda rozmyslela, a proto eště než to uděláš, můžu na tebe mít jednu votázku.? odpověděl jsem jí: Jasně, a úřednice mi řekla: Jak si můžeš bejt jistej, že se to všecko, kvůli čemu se chceš vodstěhovat vod Suzan, stalo, dyž nerozumíš anglicky.? A úřednice upřeně a schválně na mě hleděla zpod přepážky a opřela se lokty z opačné strany o hranu přepážky, vysvětloval jsem jí: Hele, na letišti, dyž sem sem přiletěl z Norska, minulej tejden, mi taky nerozuměli ani slovo, musel sem jim to zvopakovat, a úřednice se mě ptala: A co i nerozuměli?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kopáč opálů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.