© Nakladatelství Petrklíč
© Miroslav Polreich

ISBN (tištěné) 978-80-7229-232-5

ISBN (ebook) 978-80-7229-352-0

ISBN (mobi) 978-80-7229-353-7

ÚVOD

Mezinárodně politická situace a její vývoj zpravidla věrně odráží stav světa. Vždy tomu tak bylo a je tomu tak i dnes, avšak o to více, že žijeme v globalizovaných podmínkách. Z tohoto pohledu se v této publikaci pokouším kriticky podívat na současný svět, jeho geostrategické rozložení a politické zájmy jednotlivých států či jejich uskupení. Na několika příkladech komentuji i roli české politické reprezentace a její odpovědnost za bezpečnostní prostředí. Snažím se o teoreticko-analytický i metodologický přístup z hlediska mezinárodních vztahů a práva. V tomto kontextu využívám své znalosti a zkušenosti v diplomatické a zpravodajské službě. Do jaké míry se mi to podařilo, to ať posoudí laskavý čtenář.

1. kapitola

SVĚT PRÁVA -
BEZ VÁLEK

Trvalý mír realitou

Podstatou politiky je udržení, případně transformace moci v zájmu určitého subjektu a jeho vizí. Válka vždy v historii sloužila jako krajní prostředek k prosazení tohoto zpravidla národního zájmu, a to ať cestou rádoby nadnárodní ideologie (internacionalizmus), nebo jiných, v podstatě vždy pravověrných fundamentalistických hnutí. Prvek moci byl rozhodující i v nedávné realitě bipolárního světa také tím, že udržoval rovnováhu atomových sil, která zajišťovala jistý stav soužití a vlastně i samotného míru. Již tehdy do mezinárodních vztahů vstoupila tak paradoxně obava jako stabilizující faktor. Je to proto nový prvek, mohu-li si vypůjčit, „bezmoc moci", který se posledním vývojem ještě prohloubil díky působení mnoha faktorů.

Rozpad bipolárního světa vedl, stručně řečeno, k chápání USA jako rozhodujícího faktoru a jediné mocnosti při tradičním pojetí mocenských atributů. Ty však samy o sobě změnily své historické místo. Vojenské přeshraniční střety, nazvěme je tradičním jménem – války, patří minulosti, a to i se svojí komplexní výbavou (letadla, tanky, bitevní lodě, rakety). Staly se v podstatě šrotem.

Změny v Rusku, které podmínily a iniciovaly nové světové bezpečnostní prostředí počátkem devadesátých let minulého století, daly poprvé důvěře a spolupráci operativní charakter v zájmu globální odpovědnosti a univerzality bezpečnosti. Víme, že mír je nedělitelný. Proto mohlo dojít k bezprecedentnímu odzbrojování, konsensu v Radě bezpečnosti OSN (nevyužíváním práva veta) a rozvoji spolupráce USA-Rusko na širokém základě. Stalo se tak hledáním kompromisů, které vedly i k zásadním změnám, nehledě na nový aktivní a významný faktor v mezinárodní politice, jako je obnova mocenského postavení Číny a jí inspirovaná Šanghajská organizace spolupráce.

Nastoupená šance vzájemné spolupráce trvala dost dlouho. Nebyla však využita. Naopak, začaly se hledat důvody k narušení tohoto vývoje v ahistorickém pojetí a opět kupodivu s protiruským zaměřením (jako v předrevolučních dobách). Byl to výraz nepochopení, neznalosti a omezené zaujatosti s prvky nadějné servility, neboť tato iniciativa vyšla právě z „postkomunistických" zemí. K tomu úspěšně posloužila kampaň o „bezpečnostním vakuu" a „nepříteli za obzorem", podnícení rozpadu Jugoslávie bez zajištění nutných předpokladů pro bezpečnost, a dokonce život menšin. Tentokráte z podnětu NSR a dále zahájením kampaně za rozšíření NATO, rovněž z iniciativy NSR, pod záminkou zajištění bezpečnosti nových členských států (což Washingtonská smlouva vlastně v podstatě ani negarantuje). To vše ještě za situace, kdy samotné USA – z dobrých důvodů – byly jak proti rozpadu Jugoslávie, tak proti rozšíření NATO. Do této kategorie je nutno zahrnout i teroristy iniciovanou kosovskou kampaň. Mrazivý vítr opět foukal z Německa.

Přes tyto politováníhodné skutečnosti, kterých se aktivně účastnili i čeští představitelé, a nesou tak svoji odpovědnost, se nic nezměnilo na základních premisách, že současné bezpečnostní prostředí je již zásadně jiné. Nejsou a nebudou to války v klasickém slova smyslu. Avšak již v polovině devadesátých let nastupovala uměle vyvolaná atmosféra nedůvěry, jejíž motivy lze snadno vysledovat. Vznikaly různé mediální kampaně v zájmu katastrofických scénářů. Ty v podstatě uspěly a zabránily účinné spolupráci nutné pro monitorování a odhalovaní teroristických aktivit cestou zpravodajské bezpečnostní součinnosti jako jedině možné obranné formě proti terorizmu. Jaké byly důsledky této zcela nepodložené tendence, o tom svědčí i oslavování Tálibánu a jeho hrdinných bojovníků v naší veřejnoprávní televizi krátce před

11. zářím 2001. Nakonec právě v této době došlo k vyhoštění padesáti ruských rozvědčíků z Washingtonu, což bylo politické gesto potvrzující změnu v přístupu k Rusku i v USA, ovšem po následném teroristickém útoku na New York City s politováním omluvené. Byl to nešťastný odklon od atmosféry devadesátých let zvláště při vědomí, že jedinou účinnou obranou proti terorizmu je spolupráce právě zpravodajských služeb.

Cílená kampaň proti pozitivním změnám uspěla a její důsledky, ať se týkají Balkánu, nebo nakonec i samotných USA („11/9"), mají tak souvislost i s naší vlastní odpovědností za vytváření atmosféry nedůvěry a za opětovné hledání nepřítele.

Teroristický útok sám nepřinesl změnu, pouze hrůzostrašným způsobem potvrdil, že stát, a to i sebemocnější, nemá schopnost se bránit sám a nezávisle, navíc tradičními obrannými, i když velmi sofistikovanými prostředky. Vojenský potenciál na své místo při obraně bezpečnosti svých občanů historicky, a to trvale, rezignoval. Nutné, a dnes dokonce již i sebezáchovné zajištění má jen jednu možnost. Spolupráci, důvěru a rozvíjení všech možných forem, které by je usnadňovaly.

Výlučný národní zájem je specifický, a proto ne vždy souladný se společným zájmem, který je však rozhodující v naší nové bezpečnostní situaci jak z pohledu jednotlivce, tak i při obecném zájmu o udržení míru i všeobecných životních podmínek. Teprve nyní se spolupráce stala zájmem nejenom malých, jejichž sama existence hledá oporu v mezinárodním právu a mezinárodních organizacích k posílení váhy svého hlasu, ale i velkých a mocných. Je to i jejich přímo sebezáchovná existenční podmínka k zajištění bezpečnosti. Tato zásada zní logicky. Bohužel není zpravidla obecně přijímána vládnoucími kruhy za svou.

Základem se v současnosti stává ne síla, ale slabost. To je univerzálnější, a proto trvalejší faktor než vše, co dosud umožňovala právě síla, která navíc v podmínkách multipolárního světa ztratila svoji funkci. USA proto již nejsou zcela oprávněně pokládány za nejmocnější zemi, ale jak se – a to zcela evidentně – prokázalo, tak také zemi nejméně bezpečnou. Jedná se o historicky nový prvek v posuzování mezinárodních vztahů při vytváření a hodnocení bezpečnostního prostředí. Doufám, že tento faktor nás nyní povede k větší ostražitosti před opět zaznívajícími hlasy, a to i našich představitelů. Hledají někoho méně důvěryhodného, i když už to asi nikdy nebude přímo nepřítel. Bylo by dobré do tohoto kontextu v pozitivním smyslu zařadit jako novou bezpečnostně politickou doktrínu vyjadřující odpovědnost ke světu i k občanům prohlášení bývalého ministra obrany USA Donalda H. Rumsfelda, že „cíl nebude definovat spojenecká koalice, koalici bude definovat cíl". Jsou to závažná a významná slova s vědomím, kdo a jak účinně může přispět k naplnění a realizaci obrany míru i lidské existence. Pokud tyto koalice (nezapomínejme na ustavenou a univerzální OSN) budou takto cíleny, je tím potvrzen zájem o kolektivní řešení. Vše nasvědčuje přijetí zásadní koncepční změny, zvláště když obrana proti terorizmu již není věcí úvah a diskuse, ale existenční nutností.

Řešení za současného stavu jde mimo sílu, kapacitu a rozsah schopností členských zemí NATO. K tomu chybí nutná univerzalita. Pokud nebude v tomto smyslu transformováno, přijde o svůj funkční smysl. Musili bychom se opět navrátit k původnímu poslání Organizace pro spolupráci a bezpečnost v Evropě (OBSE), která nakonec má daleko širší univerzalitu.

Válka jako forma násilného projevu národního zájmu je věcí minulosti. Existuje však mnoho jiných, neméně efektivních forem a prostředků. Ekonomické a finanční pronikání a s nimi přicházející nové vlastnické poměry a politický vliv mohou a začínají plnit stejnou funkci na úkor jiného státního, národního či etnického zájmu, navíc s trvalejší perspektivou.

V současném – a nutno přiznat – ohroženém světě proto nastupuje nový operativní faktor – důvěra a spolupráce. Původní americký izolacionizmus dával přednost vlastním otázkám před problémy světa. To je již však dávná historie. Svět i v neantagonistickém rozložení států má a bude mít řadu problémů k řešení. Bylo by nemyslitelné hledat jisté účinné individuální vybočení mimo univerzální základ v institucionální formě, kterou reprezentuje OSN, a v rámci zásad mezinárodního práva a různých dohodnutých a právně zakotvených opatření důvěry. Další perspektiva nemůže být již proto založena na síle, ale na profesionální odpovědnosti. USA se nemohly stát nadlouho superizolacionistickou zemí s unilaterální koncepcí (také se de facto nikdy nestaly), která oddělí, jak nám naznačil prezident Bush, problémy světa od světa a USA budou jednat a hledat řešení samy v jeho zastoupení. Byl by to přístup nepřijatelný pro ostatní státy a měl by především protiamerické důsledky, ale byl podporován nepromyšlenou americkou administrativou spolu s úslužnými obdivovateli.

Svět má mnoho priorit a je nutno vysledovat společné, resp. bližší zájmy. Jednoznačný common interes není snadno dosažitelný, ale přesto je nutno hledat styčné prvky společné odpovědnosti. Prokázaná snadná zranitelnost i mocných a jejich slabost se stala paradoxně solidnějším základem stability než moc sama. „Nemocní mocní" musí hledat novou formu své obrany. A ta nezávisí jen na nich. Svět je z mnoha aspektů (zvláště negativních) jednotnější, než si jednotlivé mocnosti mohou představit, ale vyrovnat se s tímto aspektem musí. Vědomě, plánovitě nebo z pouhé nutnosti. V tom je i do budoucna zvyšující se role OSN.

Fakta chodu světa svědčí však o jiné realitě. Nerespektování práva ani zásad OSN jsou dnes fakticky běžnou věcí. Proti tomu je jen jeden pádný a nevyvratitelný filozofický argument: „Tím hůř pro fakta".

V Praze jednáme v atmosféře účelově mediálně zkreslované, což má za následek nesnadné samostatné bádání a hledání objektivity. Té v našem prostředí nestačí jen odborná erudice, ale vyžaduje i velkou dávku osobní odvahy. Předně je třeba si uvědomit nové uspořádaní světa zvláště s ohledem na postavení velmocí a jejich vzájemné vztahy, ale také nezaměnitelnou funkci zásad multipolarizmu v současnosti i v perspektivě. To jsou nové faktory světové scény vyžadující respekt. Bylo by vážnou chybou, kdyby byl opomenut sociální problém „třetího světa". Objektivní priority nebudou moci být soustředěny na jeden z cílů, který nyní převládá – terorizmus, ale musí mít daleko širší přístup k řešení jeho skutečných příčin. Únikem od tohoto přístupu je například nová strategie USA, které se snaží při své obraně zasahovat i do tradičně otevřené americké společnosti přijímáním v podstatě válečného vnitřního bezpečnostního zákonodárství. Tento způsob není tak jednoznačně přijatelný pro společnost, neboť uvedené změny by mohly ohrozit dříve tradiční jedinečnost USA, které již dávno nejsou oblastí ekonomické výlučnosti, ale přežívá ještě jejich image svobodné země.

Nezůstávejme však jen u USA. Evropská unie je v transformaci nejenom svým procesem rozšiřování, ale i neujasněností vlastní organizační struktury a svých pravomocí. Samozřejmě z toho vyplývá krajně omezená operativní schopnost, která se rozšiřováním prohlubuje. Konstituční proces má před sebou dlouhou a v podstatě ne vždy všem členským subjektům vyhovující cestu slaďování jednotlivých zájmů.

NATO bez univerzality a vzájemné odpovědnosti i přes úzký smluvní vztah s Ruskem se stává nefunkční. Po agresi v Jugoslávii dokonce již bez společného rozhodování a jednotné akceschopnosti. Směr, který by vedl ke kolektivní bezpečnosti, vyžaduje, aby rozhodování bylo podřízeno zásadám Charty OSN, a to nejenom deklarativně. Samotná americká zahraniční politika v nedávné minulosti potvrdila své vybočení z uznávaných norem mezinárodních vztahů a nyní se nachází v období, kdy bude muset respektovat cestu užší spolupráce na multipolárním či raději univerzálním základě. Kooperace s Ruskem jí k tomu má usnadnit cestu. Dnes to však již nestačí. Je tu vlivná Šanghajská organizace spolupráce, nutnost respektování nového vývoje v Latinské Americe a další aspekty, které nemohou být opomíjeny. Nezdá se, že by USA již došly do tohoto stadia uvažování o své vlastní transformaci.

Jedná se o nezvratnou skutečnost, která i na naší politické scéně čeká na pochopení a zásadní přehodnocení. Je až překvapivé, jak dlouho přežívá atmosféra podezírání a vliv představitelů z doby bývalého Hradu prezidenta Václava Havla (Rusko, Čína, Kuba) i důsledky jejich přístupu pro negativní vývoj na Balkáně.

Důraz, který je v této části kladen na postavení USA, vychází ze snahy akcentovat základní tezi o objektivní slabosti silných, a proto podrobnější rozbor právě v tomto směru není od věci. Celý svět se transformoval a uznal změnu. Tuto nutnost, jak se naivně předpokládalo, nepocítila mocnost uváděná jako číslo jedna. Není a nebylo tomu tak. Stabilní a neměnná by měla zůstat spolupráce s Ruskem, případně Čínou. Má jednoznačný bezpečnostní základ, který se bude prohlubovat a rozšiřovat právě s jejich pomocí. Tendence projevované v minulosti k upozadění role OSN i zpochybňování a nerespektování zásad mezinárodního práva, které se objevovaly a jsou bohatě papouškovány a podporovány našimi médii i rádoby odbornými úvahami (v těchto snahách zvláště vyniká redakce časopisu Mezinárodní vztahy), ustoupí pod váhou dalšího vývoje do pozadí. Současný téměř výlučný mediální prostor pro popírače mezinárodního práva a zpochybňování role OSN, dosud tak populární v tisku, ale i ve veřejnoprávní televizi a rozhlasu, v ČR skončí.

Bohužel neméně toto hodnocení platí i pro naši akademickou komunitu. Tím je postihována i její pedagogická role. Převládá neprofesionalita až diletantství. Nizkopaklonstvo se změnilo na servilitu, kterou ale již žádný odpovědný pán nechce, a ona se stává jednoznačnou přítěží. Snad si to konečně uvědomíme i pod tlakem reálného světového vývoje.

Preventivní diplomacie

J. F. Kennedy: „Nejednejme nikdy ze strachu, ale nemějme nikdy strach jednat."

V soudobých podmínkách, kdy se vzhledem k univerzálnímu zájmu a vzájemné závislosti a v neposlední řadě i díky revoluci v komunikačních prostředcích svět zmenšil, je možno uplatnit v zahraniční službě i tomu odpovídající nové metody práce. Jak bylo již uvedeno, problémy mají více obecný všezahrnující charakter, a je možno proto vysledovat stále sílící tendenci po společném zájmu. Je to dáno i politickými podmínkami, které přes některé negativní aspekty jsou nyní daleko více souladné (přestože média k pochopení mnoho nepomáhají) než kdykoliv v historii.

Stávající diplomatické mechanizmy sahají rovněž daleko do historie a vzhledem ke svému přirozenému konzervatizmu se budou měnit nesnadně a velmi pozvolně. Formální až okázalý způsob vedení diplomacie se pojí s minulostí. Svět se stal rozmanitější vzhledem ke svým novým státním subjektům a jejich regionálním seskupením. Komunikace a informatika je jiná a má podstatnou tvůrčí funkci při rozhodovacím procesu. Mění se i objekt zájmu. Je proto možno očekávat změnu stávajících způsobů práce a organizace zahraničních služeb. Hlavní změna se pravděpodobně projeví v odklonu od teritoriálního zaměření k tematickému. Převážná většina vztahových věcí může být vedena odbornými útvary přímo z ústředí, kde jsou speciální sekce, a existuje i úzká operativní spolupráce s orgány mimo MZV. To by vedlo k omezení byrokracie v zájmu operativního jednání odborníků. Posílí se funkce „cestujících vyslanců" po „malém" světě. Informační zpravodajskou činnost, kdysi podstatnou funkci zahraniční služby, většinou převzala masmédia, a vstoupila tím i do tvůrčího procesu zahraniční politiky.

Diplomacii však musí zůstat v mnoha případech důvěrný charakter práce a formy, které mohou vyloučit negativní vlivy či zájmy při jednání, kdy publicita narušuje účinnost dosažení cíle přímo nezainteresovaných subjektů při dosažení kompromisu. Jedna z hlavních forem při řešení sporů je zprostředkování. Vzhledem k tomu, že ke zprostředkování se přistupuje pouze v komplikovaných a často velmi sporných věcech, které nesou značné riziko, a tím i osobní odpovědnost, je předpokladem osobní postoj k věci, znalost problému a pochopení pro argumentaci různých stran.

Dnes existují různé multilaterální akce pod hlavičkou OSN, nebo pro nás spíš OBSE. Velmi účinná forma je vstup věcně nezainteresovaného činitele za podmínek utajení (viz zprostředkovatelská funkce Norska ve věci Izraele a Palestiny v roce 1993).

Preventivní diplomacie musí sledovat mechanizmy vedoucí k posílení bezpečnostního prostředí. Jistý návod byl projednán a nakonec i schválen orgány OBSE a dále rezolucí A/57/337 OSN o předcházení vojenských konfliktů. Jedná se o přijetí a rozpracování opatření, která by posilovala vzájemnou důvěru. Není účelem tyto formy spolupráce vypočítávat. Důležité je vědět, že existují a do jisté míry jsou již i kodifikovány.

Na druhé straně se stalo při hodnocení stavu bezpečnosti obecným a zcela převažujícím postupem hodnotit a zvažovat ty prvky a jevy, které bezpečnost omezují, a upozorňovat zvláště na jejich nové formy a nebezpečí, jež se vyskytují v poslední době. Tento přístup odvádí od zkoumání pozitivních faktorů vedoucích k posílení bezpečnostního prostředí a hledání jeho nových forem. V době, kdy zmizel bipolární svět a s ním i nebezpečí globálních konfliktů, je účelově vytvářen dojem, že právě nyní žijeme ve stálém a nepředvídaném ohrožení. Byl vytvořen dokonce i termín pro toto období – „bezpečnostní vakuum" – a pochybovat o něm znamená vystavovat se podezření neodpovědného činitele. Mediální prostředky, pravděpodobně z komerčních důvodů, přejímají a vytvářejí při hodnocení zahraničně-politických otázek katastrofické scénáře a černobílé vidění. Nevyžaduje se hloubková analýza a nové myšlenkové přístupy a konstrukce, které jsou podmíněny profesionální náročností, a hledání nových vizí. Přednost dostává spíš předpověď hloubky pravděpodobných bezpečnostních rizik než hledání metod, jak jim předcházet a jak je řešit.

Nelze však přenést veškerou odpovědnost na ekonomický zájem médií, v pozadí je totiž často velmi nebezpečný zájem mocenský. K snadnému pochopení je nutné rozkrytí vlastnických vztahů právě v této oblasti.

Preventivní diplomacie by měla být spojována výlučně s pozitivními prvky při řešení mezinárodních problémů. Tak lze rozumět i slovu diplomacie. Není to však tak jednoznačné. Nyní je termín prevence chápán i v opačném směru. Jedná se o účelnost a relevanci „preventivního útoku". V každém případě je opomíjena role OSN a její výlučné pravomoci v této oblasti a mezinárodní právo bývá pochopitelně rovněž zmiňováno spíše jako překonané dobou, než aby bylo závazkem poskytujícím právní prostor pro operativní jednání.

Preventivní diplomacie má mnoho dnes již detailně propracovaných zásad. Je jen jednou formou mezinárodního práva a návodem k jeho realizování. Útoky na tuto instituci jsou politickými křečemi minulosti. Mají snahu dále nechávat vyznít domnělou sílu moci proti odpovědnosti, prvky služebnosti proti kritickému, ale iniciativnímu myšlení. Prostě minulost před vizí dalšího vývoje.

Multipolarita zahraniční politiky

Uvedený termín se zdá pochopitelně být věcně nadbytečný. Jaká může být zahraniční politika různých subjektů jiná, než opět jenom různá. Měla by odpovídat zájmu jednotlivých zemí a ty není tak snadné harmonizovat alespoň do té míry, že by mohly být pokládány za jiné než multipolární. V naší době jsme se setkali s termíny, které byly označeny jako bipolarita, unipolarita a nakonec opět multipolarita.

Bipolarita byla pochopitelná. Existovaly dva systémy, dvě centra moci. Pro zjednodušení Moskva a Washington. Znalí vědí, že ani tehdy to nebylo tak jednoduché. Washington měl problémy, jak to v demokraciích již bývá zakotveno v její podstatě (Francie, NATO a různorodost vzájemných vztahů i uvnitř „bloku").

Ale ani monolitnost druhého (moskevského) bloku nikdy nebyla tak jednoznačná, jak se často prezentuje, a co víc, bere se za rozhodující (ČLR, Jugoslávie, Rumunsko, Albánie a „hnutí" – velmi nepřesné označení – v dalších evropských zemích patřících „pod" Moskvu).

„Bloky" nikdy nebyly monolitní. I na malém prostoru je snadné pozorovat vývoj k jinakosti. Bipolární svět vlastně nikdy nebyl. Zůstával vždy prostor. Dosavadní hodnocení, které vstupuje do historiografie a dějin diplomacie, je velmi, velmi zjednodušené. V podstatě je nepravdivé. A to i z hlediska ideového či ideologického přístupu.

K potvrzení a prohloubení tohoto závěru by bylo možno a nakonec i nutno uznat velmi důležitou roli tzv. neangažovaných zemí. Předně svojí geografickou váhou, ale i lidským potenciálem představovaly nejen nezanedbatelnou, ale velmi podstatnou část světa. Jedná se ne o jejich prostou existenci, ale o politické aktivity, kterými v pozitivním smyslu zasahovaly do celkového uspořádání světa. Vystupovaly jednotlivě i jako celek a nakonec hrály v poslední fázi rozhodující roli v OSN. Zde je třeba proto dát kredit Jugoslávii, Indii a Egyptu (Tito, Néhrú, Násir). Ani proces dekolonizace neměl tak jednoznačný bipolární charakter.

Je tu však i další velmi důležitý faktor, který nám znesnadňuje jednoduché chápání bipolarity. Vývoj vzájemného vztahu mezi těmito dvěma světy. Historicky se pozvolna od poválečné spolupráce rozcházely. Nastoupilo období, které se definuje jako studená válka. Měla sice úseky, které se snadno dají označit jako horké (Koreu a Vietnam, ale i další střety, ke kterým do cházelo na jiných „hřištích", třeba na Blízkém a Středním východě), ale nakonec je tu stále se rozšiřující prostor pro vzájemné vztahy, které se také vyvíjely, a to většinou v pozitivním směru. Tradiční a pochopitelná animozita se během doby rozmělňovala až do polohy strategického partnerství. Tato charakteristika, přestože je zcela opodstatněná, vadila malým, ale často i vlivným lidičkám a dosud pro ni nenalézají pochopení. V našem vždy dobrém čecháčkovském prostředí je to přesně charakterizováno výrazem „raději se budu mýlit s Bushem, než mít pravdu s Putinem". Nevím, co tyto pravověrné stoupenkyně svým vyjádřením dle dřívější stalinské víry (Jiřina Šiklová, Petruška Šustrová) by udělaly, kdyby tito představitelé mluvili téměř stejnou řečí. Prozatím se tomu snaží zabránit s vydatnou pomocí „našich" médií.

Spolupráci dokonce i v období studené války je velice snadno možno ilustrovat. Studená válka byl ne zcela jasně a zřetelně definovaný stav. Připusťme snad jistý vyvíjející se proces, který měl i dlouhodobý pozitivní vývoj přinejmenším již od vrcholné schůzky v roce 1967 v Glassboro (Johnson-Kosygin). Od této doby docházelo k zásadním americko-sovětským odzbrojovacím dohodám.

Jen namátkou: zákaz chemických zbraní (68), rezoluce VS OSN o nešíření nukleárních zbraní (68), SALT I (69), Brandt – odmítnutí Hallsteinovy doktríny a styky s NDR (69), Nixon v Číně (72), konec vietnamské války (73), Helsinský proces (73), závěrečný akt z Helsink (75), společný vesmírný program, který je navíc založen na důvěře v tak sofistikované oblasti, jako jsou rakety (navíc americké rakety používají ruské motory), o servisu ani nemluvě, projekt Apollo-Sojuz (75), SALT II (79), dodávky strategických surovin (energie) do Evropy z Ruska bez jakýchkoliv problémů, přestože se jedná o dobu studené války, na druhé straně zrušení embarga na dodávky technologií a hlavně obilí do Ruska (81), překvapivě po nástupu amerického prezidenta Reagana do úřadu (divné uzbrojování). „Náš" rok 1968 v mezinárodním kontextu vstoupil do historie ne jako rok sovětské invaze, ale rok nejužší americko-sovětské spolupráce, neboť právě v tomto roce bylo dosaženo dohody o neproliferaci atomových zbraní a jejich likvidaci. Jak je zřejmé, ujednání v tomto smyslu byla celá řada. Ale i sjednocení v OSN (74) na definici agrese.To vše jsou velmi závažná rozhodnutí.

V těchto souvislostech můžeme sledovat i dlouhý postupný vývoj, který známe pod jménem Helsinský proces.

Válka zpravidla končí prohlášením k určité hodině a datu. Mnoho politiků nabízí pro případ konce studené války řadu alternativních termínů. Byl to však postupný vývojový proces a ten se ne tak snadno ohraničuje. (Rozhodně ne stříháním drátů v Maďarsku či bouráním berlínské zdi.) Stejně tak i jeho příčiny jsou různorodé.

Často se nyní (v souvislosti se snahou o umístnění americké základny na našem území alespoň z vděčnosti) hovoří o hlavním přínosu Reagana k rozpadu bipolárního světa – „uzbrojil Rusko", ale nějak nám vypadlo z historické paměti, že právě tento prezident po nastoupení do Bílého domu jako jeden ze svých prvých aktů přijal rozhodnutí o zrušení obilního embarga na dodávky do Sovětského svazu. Samozřejmě tlačili farmáři (závidějící kanadským), ale rozhodnutí bylo zásadní a politické. Samozřejmě zcela pochopitelně v příkrém rozporu se současným tvrzením.

Po rozpadu bipolárního světa jsme byli vedeni k návyku na skutečnost, že nadále existuje jen jedna mocnost – USA, která má mimořádné postavení a je výlučně schopna řešit problémy světa, a to ve své kapacitě a režii. Zjednodušeně řečeno – bipolarita zanikla, ale dostali jsme se do stadia unipolarity. Prostě nastoupil nový superizolacionizmus USA, kdy problémy světa i jejich řešení jsou odpovědností této mocnosti. My tomu dobře rozumíme, jak v Radiožurnálu uvedl pan Vojtěch Cepl st. (častý politický a právní vysvětlovač): „V Texasu je pořádek, protože tam má autoritu ranger. Ve světě proto musí vládnout USA jako ranger v Texasu." Takové názory by nebyly podstatné, kdyby se k nim pomalu nepřikláněli někteří představitelé americké republikánské administrativy s opomenutím obecné pravdy, že kdo se pokládá za vítěze, zpravidla má tendenci vládnout, ale i stagnovat, neboť není nucen přemýšlet a hledat nové cesty s ohledem na objektivní realitu, což na druhé straně vede k inklinaci k neuváženým rozhodnutím. Navíc se přidává zátěž servility jednotlivců i státních uskupení, která se v našem případě stává jakoby již nedílnou součástí české politiky. To se přihodilo USA a doufejme, že pomalu začínají hledat, třeba jen vnitropoliticky, způsob, jak se přizpůsobit realitě nového světového vývoje.

Unilateralizmus pod silným vůdcem nebyl a není ani na přechodné období. Svět je ve své rozmanitosti multilaterální. Vše se děje, a je to tak jedině správné, s vědomím univerzality prostoru světa. Máme své společné problémy, které není ani třeba vyjmenovávat. Víme o nich jediné, že neuznávají naše politická a geografická uskupení, natož pomyslné čáry – hranice. Máme vytvořený mechanizmus univerzálních systémů, jako je OSN a všechny její afilované organizace. Měla by to být asi ta správná, účinná cesta. Tomu však se snaží bránit ty subjekty, které upřednostňují svoji vlastní sílu. A jsme zase zpátky u unilaterizmu a mocnosti, která se snaží univerzální organizaci upozaďovat a dělat svá rozhodnutí mimo její mechanizmy a zásady či proti nim.

Rychle vyprchává pseudoteorie o mocnosti „number one". Svět je příliš rozmanitý. Nemá prostor při své správě jen pro jednoho. Je totiž pro všechny. Dokonce a zcela zákonitě se vytváří z pocitu sebeobrany sounáležitost vědomí rezistence, a chcete-li, i pud sebezáchovy. Jednotící síla není ve vědomí naší moci, ale znovu opakuji, ve vědomí naší slabosti, a to i americké.

Jen stručná charakteristika současného vývoje v zahraničně-politické oblasti dává nahlédnout do radikálních změn, které se kolem nás dějí. Mnohé účelově, ale i trestuhodně přehlížíme. I v OSN se obtížně říká ANO, ale nyní je dokonce v pozici, kdy rádoby unilaterální mocnosti dovede říci i NE (Irák). Proto ta nutná cesta k obcházení, která však také není nekonečná a jednou skončí uvědoměním si nereálnosti dosavadního postoje.

Máme i nová, vývojem situace vynucená uskupení, jako je Šanghajská organizace spolupráce pracující v rámci Charty OSN a na zásadách mezinárodního práva. Hnula se nám Latinská Amerika (doleva) již jako kontinent, a to nehledě na doktrínu amerického prezidenta Monreoa. Z onálepkovaných „darebáčků", jako je Irán, se stávají země, které dovedou uspořádat věcné spory i s historií několikanásobných válečných střetů. Upozorňuji na Indii a Pákistán, které jsou nyní navíc jadernými mocnostmi a kde po desetiletí úporného, ale marného vyjednávaní o překlenutí tohoto nepřátelství samotnými Spojenými státy bylo dílo úspěšně dokonáno i v zájmu USA právě tímto „darebáčkem". Nebylo by na čase zvážit, proč tomu tak je? Nemění se podmínky mezinárodního prostředí bez našeho přičinění, či dokonce povšimnutí? Svoji ČR bych z toho vynechal. Ta je zahlcena prací proti Kubě vedenou lobbistou kubánských emigrantů při EU (Telička ml.), když zcela absurdně dříve Československo diplomaticky zastupovalo Castrovu Kubu v USA pod vedením pana Teličky st. (otec), který byl dokonce placen kubánským ministerstvem zahraničí.

Účelově jsem opomenul v této souvislosti poznámky o Rusku. To by jistě svým vývojem do unipolarity nezapadlo již s ohledem na svou vojenskou kapacitu.

O Číně byla již zmínka, a tak nám zůstává Evropa. Kupodivu dle amerického dělení dvě – stará a nová (a my něco mezi tím). Nebylo toho již dost pro stoupence rangerů či raději šerifů? Svět je a byl díky bohu či nám samým multipolární.

Šance pro atomové odzbrojení

Albert Einstein 1946: „The unleashed power of the atom has changed everything save our modes of thinking and thus we drift toward unparalleled catastrophe… …A new type of thinking is essential if manking is to survive a move towards higher levels." (Monthly Review 5/88)

Společný zájem (common interes) je velmi ošidný termín, přesto však často používaný zvláště v politické oblasti, a to dokonce v mezinárodně-politické problematice. Zájmy se však liší velice zásadně. V podstatě subjekt od subjektu, což je zcela přirozené. Pokud se argumentuje společným zájmem, je nutno takováto prohlášení podrobit detailnímu zkoumání s jistou dávkou podezření. Nám se však jedná o ochranu samotné naší existence. Musíme být nakloněni hledání jednotících prvků. O to jde nyní především.

Svět se podstatně změnil, a to již před dvaceti lety. Náš poměr k atomové zbrani a její „společenské" funkci však nikoliv. To neobráží objektivní situaci. Spíše je to svědectví o zaostávání pocitu odpovědnosti a přežívání atmosféry nedůvěry, která již nemá reálný základ. Mezinárodní společenství poprvé dosáhlo stavu, kdy jsou podmínky pro reálné odzbrojení atomového arzenálu. Jeho nepoužitelnost mezi držiteli atomových zbraní není však jediným důvodem k likvidaci.

Výše uvedený odstavec hovoří nadějně o stavu bezpečnosti ve světě a o reálnosti vyloučení atomové zbraně, k jejíž aktivizaci neexistuje žádný relevantní důvod. Bohužel svět není tak jednoduchý, a pokud atomové zbraně existují a je jich velké množství nejenom u předních mocností, ale dnes již i v pravomoci různých státních subjektů na různých místech a pod různým režimem ochrany, pak žijeme ve stálé nejistotě. Ta je založena na náhodné či katastrofické aktivizaci. Víme, že žádný systém ochrany a střežení není dokonalý. Zde se však jedná přímo o existenci lidstva, která upřímně řečeno i bez vojenských motivů závisí na nejistých jistotách. Co víme o tolik kritizovaném zabezpečení v Rusku, Indii i Pákistánu (Izraeli)? V podstatě trestuhodně nic. Stejné riziko mohou představovat i americké atomové zbraně v Evropě (SRN, Británii, Belgii, Nizozemsku a Turecku, kde se skladuje několik set termonukleárních bomb typu B-61) včetně ozbrojených přeletů dokonce bez souhlasu odpovídajících velitelů.

Přehled nukleárního arzenálu k 2. květnu 2008 (dle CDI – střediska obranných informací ve Washingtonu):

Čína     130 – 200
Francie     350
Indie     50
Izrael     100 – 200
Severní Korea     5 –12
Pákistán     40 – 70
Rusko     3300 – 3400
Spojené království     180 – 200
USA     5236

Aby těch nejistot nebylo málo, přidejme další a rozhodnou nejistotu naší doby.

Pokud zůstává přední hrozbou mezinárodní terorizmus, je existence atomových zbrojních kapacit zcela nepochybně cílem tohoto nepředvídatelného aktivistického hnutí tuto zbraň získat. Existují již reálné rozbory a předpovědi časových limitů, kdy tohoto stavu může být dosaženo. Vzhledem k cílenému směřování teroristů a jejich aktivit proti USA nelze udělat jiný závěr než ten, že příští Hirošima by byla právě na jejich teritoriu. Mezinárodní charakter terorizmu a jeho utajená koordinace v globálních rozměrech (bývalé aktivity Tálibánu, Čečenců, al-Kájdy, kosovských Albánců a dalších), i když za použití jejich dosavadních možností, se zaměřují na lokální cíle, v případě získání této kapacity se soustředí především na Spojené státy jako centrum všeho zla. I historie nedávné současnosti nás vede k tomuto závěru. Tálibán ( jeho ozbrojená složka ) byl ustaven, vyzbrojen a vycvičen USA, aby nakonec vedl a vede boj i nadále právě proti nim.

Stejný je konec přátelství a nasměrování S. Husajna do boje proti Iránu, a to dokonce i zbraněmi hromadného ničení (plyn). Aby se stal nepřítelem číslo jedna, a krvavé nepřátelství opět pokračuje. I problematika Kosova vznikala na základě teroristických útoků a za přímé podpory mezinárodního terorizmu. Formálním uznáním se nemění podstata. Fundamentalizmus a v boji osvědčená ideologie a její příslušnost k terorizmu zůstávají stejné. Její pravděpodobné zítřejší směřování proti USA rovněž. Nevěřme Genscherovým (18 let ministr zahraničí SRN) pamětem, že bylo třeba zničit Jugoslávii (Kosovo je rovněž součástí tohoto trendu) a napravit tak důsledky první světové války, kterou „zavinili Srbové". Problém je v koordinaci mezinárodního terorizmu a respektování jeho hlavních cílů. Ty, jak nás poučila nedávná či současná historie, jsou neměnné – USA. Tak se stal čečenský problém (doufejme jen, že již není a nebude) problémem americkým. Stejně tak jako vybudování teroristické základny v Kosovu. Tento dnes již sebezáchovný faktor právě z amerického zájmu nutí USA a Rusko k co nejužší kooperaci. Otázky prestižního postavení obou zemí ve světě se staly za těchto okolností nepodstatnými.

Nejenom spolupráce, ale i důvěra je nyní hlavním faktorem v boji proti terorizmu. Musí být bezpodmínečně na takové úrovni, která předpokládá společné operace zpravodajských služeb. Stručně řečeno – není jiné alternativy. Právě boj proti této spolupráci je také předním a v podstatě jediným taktickým a ideovým zaměřením teroristických skupin. Získávají i nepřímé spojence v našich médiích i u různých politiků, kteří vyvolávají nedůvěru. Jednají tím v souladu s teroristickým zájmem. Snad již nastala doba, aby to pochopili američtí neocons stejně jako naši chickenhawks. Tuto jejich linii bezpečně plní i pseudoideologické tendence rádoby bezpečnostních skupin a think tanků (dnešních politických lobbistických center), které se zaměřují na akcentování jakýchkoliv rozdílů k narušení spolupráce a vyhledávání různých forem nepřátelství, vyhledávání protivníků nebo dokonce přímých střetů. I v našem malém českém prostředí se jich dá vysledovat celá řada (výroční zprávy BIS), ať se váží k bývalým vojenským aktivistům, či jen stručně řečeno k „převlékačům kabátů". Ti první dospěli až k výzvě na přípravu třetí světové války (min. obrany Tvrdík, ČSSD, když nedostal v parlamentu finance na stíhačky: „Vy věříte, že ten spící obr je naprosto bezpečný?" LN 30. 5. 02). Mírně řečeno, toto kalení vody již nemůže mít ten dopad jako v polovině devadesátých let (akce lidí kolem Havlova Hradu a polského Walesy proti Clintonovi), za které museli zaplatit Američané tak vysokou cenu na životech.

Druhou stranou mince uměle buzeného nepřátelství může však být atomová bomba v rukou teroristů. V dnešním bezpečnostním prostředí atomová zbraň nemůže být použita mezi mocnostmi, které ji mají v držení. Není pro to ani důvod. Naše nové nebezpečí má zcela jiný charakter a tento druh zbraně je odsouzen k nulitě. Nyní je to velmi drahý šrot již vzhledem k jeho ochraně. Je v praxi nepoužitelný, ale zachovává si svoji ničivou kapacitu. Stal se hrozbou nám všem. V tom jsme na jedné lodi. Zde je opravdu náš common interes.

Rok 1968 z pohledu věcí podstatných byl vrcholem spolupráce v oblasti společných zájmů. Byl však rokem nejenom podpisu smlouvy o nešíření, ale také měl vést (a to se nějak dnes přestalo zdůrazňovat) k „všeobecnému a úplnému odzbrojení v jaderné oblasti". Byla to sice dlouhodobá vize, ale její nutnost, a tím i reálné podmínky, se začínají naplňovat. Ba dá se přímo říct – podmínky jsou již dány.

Jaké jsou tedy reálné předpoklady a jakým směrem by měla postupovat kvalifikovaná a odpovědná zahraničněpolitická úvaha? I ta bude vždy pracovat v prostředí zájmů majících vazby k minulým dobám a k osobám neschopným svou nízkou, zpravidla militantní erudicí překročit svůj stín a své možnosti. V našem „malém" prostředí se to projevuje organizováním řady aktivit bezpečnostních oddělení, třeba organizace CESES při UK v Praze, která se soustřeďuje mimo jiné na hledání nepřítele akcentováním či vymýšlením různých scénářů příštích střetů, dokonce nevyhnutelností válek víry (nejsou to hry a` la Hermann Kahn z Hudson Institutu), a to v globálních rozměrech (Balabán). Faktory spolupráce a opatření prohlubující důvěru a hledání cesty v tomto směru jsou jim neznámé nebo jsou přímo potlačovány.

Vraťme se ale zpět k otázkám podstatným, a proto pro příští vývoj rozhodným. Jde o aktuálnost a reálnost atomového odzbrojení. Byly uvedeny dva relevantní důvody. Prvý označil atomové zbraně z vojenského hlediska za nefunkční a druhý, dokonce mnohem závažnější (atom v rukou teroristů), konstatoval jejich samotnou existenci za krajní riziko pro lidské společenství jako celek a bezpečnost Spojených států zvláště.

Toto konstatování nemá vést k pouhému zamyšlení, ale přímo má být výzvou k operativnímu postupu. Na pomoc si vezmu překvapivě osobu krajně povolanou, Roberta S. McNamaru, který má válečné zkušenosti a byl i sedm let ministrem obrany USA. Navíc s odstupem času je to člověk poučený. Přímo uvedl, že Spojené státy nemohou nadále počítat s nukleárními zbraněmi jako prostředkem zahraniční politiky(!). „Je to nemorální, protiprávní a nebezpečné vzhledem k riziku jejich existence." Američané ve své strategii nikdy neměli zásadu nepoužití těchto zbraní jako prvý krok. Rozhodnutí je v rukou jedné osoby – prezidenta. Vyhlášení války vyžaduje rozhodnutí kongresu, ale aktivizace těchto zbraní je otázkou minut. Je to absurdní situace. McNamara pokládá za šokující, že dekády po ukončení studené války se americká nukleární strategie nezměnila. Přímo říká: „Dosavadní nukleární politika vytváří nepřijatelné riziko pro ostatní země, ale i pro naši vlastní." Uvědomuje si riziko těchto zbraní v rukou teroristů, a proto nemůže vyloučit v nedaleké budoucnosti útok na USA právě těmito prostředky. V tomto hodnocení nestojí v USA osamoceně. Končí naléhavou výzvou: „Jsme v kritickém momentu lidské historie… Musíme zničit všechny nukleární zbraně." (Foreign Policy, May/June 2005)

McNamara není sám. K němu se připojili i bývalí američtí politici jako George P. Shultz, William Perry, Henry Kissinger a další. Všichni jsou pro „svět bez nukleárních zbraní". Pro nás jistě stojí za zaznamenání, že k výzvě se připojili i němečtí Helmut Schmidt, Richard von Weizsäcker, Egon Bahr a i Hans-Dietrich Genscher.

Problematika terorizmu je opravdu velmi závažná. Je charakterizována jako obtížný způsob asymetrického vedení způsobu boje. Ten je veden již nyní a denně umírají lidé. Není to však účinná obrana. Jedná se jen o stereotyp dávného militarizmu uplatňovaný v obtížnějších podmínkách. Či jsme se jen rozhodli čekat na moment, kdy si teroristé zajistí přístup k některému arzenálu z bohaté atomové výzbroje. Pak teprve atomová zbraň může být opět funkční.

Kapitola hovoří o světu bez válek. Ten stav nevznikne následkem nečinnosti. Již v době bipolárního světa jsme se zavázali jednat o atomovém odzbrojení. Nyní je příznivá doba i ve své nutnosti k realizaci těchto závazků. Zatím jsme umožnili vstup teroristům do Iráku a povýšili evropské centrum terorizmu na stát (Kosovo). To není jen odpovědnost USA, ale i naše vlastní, protože jsme také v ohrožení. Asymetrický způsob vedení války s terorizmem má opravdu zvláštní formy, ale neznamená to nekonečnost tohoto boje.

Do uvedených souvislostí se nyní řadí i Pražská výzva nového demokratického prezidenta USA o zákazu jaderných zbraní. Není prvá, ale je to poprvé, co byla vyřčena za podstatně změněných podmínek, a to poskytuje naději.

Předně znovu existuje reálná možnost spolupráce s rozhodujícími mocnostmi (Rusko, Čína) a za druhé je vynucená, a proto vychází i z obavy, že se jaderné zbraně mohou dostat do rukou teroristů a dojde k ohrožení samotné existence lidstva. To vše jsou nové a velmi závažné skutečnosti. Spolupráce a důvěra zůstává jedinou alternativou (pánové Gabalové a Fištejnové).

Je třeba však upozornit na jeden komentář, který nejen že jde k samotné věci, ale zachycuje i podstatu změny. „Obama je prvým americkým prezidentem, který dobrovolně nabídl a dal k dispozici dominantní americkou pozici ve světových otázkách multilaterálnímu světu." (Eric Best, americký novinář žijící v Praze)

Iniciativa nepřichází jen od profesionálů, ale i od odpovědných lidí „zdola". Výzvu Za atomové odzbrojení do roku 2020 iniciují starostové měst na základě iniciativy Hiroshimy a Ypres, měst nejvíce zkoušených zbraněmi hromadného ničení. Hnutí má již organizační strukturu a sdružuje prozatím více než 2500 měst. Přestože i toto hnutí je z neznámých důvodů u nás potlačováno vyloučením z mediálního pokrytí, některá česká města se přesto již připojila. My se ani nedozvíme, která to jsou.

Byla nastíněna nejen nebezpečnost situace, ale i východisko. Nestálo by za úvahu, aby odborné instituce a MZV hledaly své místo v této snaze a hlavně konaly? Je to naše povinnost.

Mezinárodní právo

Jistě je jasné, že účelem publikace není výklad zásad čí vývoje mezinárodního práva, ale upozornění na současný stav a funkční zapojení těchto zásad do dnešního světa. Pokud bude použit školský či akademický výklad, tak jenom z nutnosti uvědomit si podstatu věci a její často absurdní aplikaci v nových tendencích.

Váha národních států v mezinárodním prostředí je dána, ale také limitována jejich předpoklady. Těchto faktorů je celá řada. Geografie, počet obyvatel, hospodářský potenciál, kulturní standard i aktivní zapojení do mezinárodně politických vztahů a uskupení. Nestojí však osamoceně. Existují dva faktory, které chrání, resp. umocňují právě postavení malých států. O ty nám jde především. Je to samozřejmě i náš případ.

Jedná se především o zásady a ustanovení mezinárodního práva a dále o členství a účast v mezinárodních organizacích či jiných mezistátních smluvních vazbách.

Mezinárodní právo stojí od vestfálských dob (1648) na zásadě státní suverenity, tj. na svrchované rovnosti mezi státy. Ne jako dosud na základě církevních či vládnoucích mocenských rodů. Tím je dána i univerzálnost jeho ustanovení. Vývoj mezinárodně právních norem procházel složitým a dlouhodobým procesem, aby našel svůj souhrnný výraz v dokumentu Charty OSN. Ta navíc dává i jisté právní mechanizmy ke vztahům mezi jednotlivými státy a závazná ustanovení při řešení hlavních otázek, a to dokonce i války a míru. Je třeba si uvědomit, že tento právní stav v minulosti nebyl a ani dnes není plně respektován. Přesto mezinárodní společenství i jednotlivé státy nemají jinou možnost než hájit tyto zásady a trvat na jejich dodržování. Použil jsem termín „mezinárodní společenství" v souvislosti s OSN účelově, protože mezinárodní právo jiné takové společenství nezná a jistý mediální žargon nyní často používaný hlavně v krizových souvislostech, za kterým se mají skrývat různé akce mimo normu mezinárodního práva (mezinárodní společenství naše, západní, euroatlantické civilizace, bílí či bohatí a snad i křesťané), prostě není. Suverenita a od ní odvozené mezinárodně právní normy OSN byly a zůstávají základem mezinárodně-politického uspořádání. Přes svůj vývoj nemá rysy jednotlivých politických období spojeneckého či blokového seskupení. Její univerzalita nemůže být zpochybňována ani v současnosti, kdy jednotlivé státy či jediná mocnost mají kapacitu pro řešení „problémů" svými vlastními silami. OSN je zde také proto, aby tento stav nemohl nebo alespoň neměl nastat.

Obrana národních zájmů, ať je budeme definovat a konkretizovat jakkoliv, je nemyslitelná bez zásady státní suverenity, která je založena na rovnosti a opřena o Chartu OSN. Jakékoliv tendence vedoucí ke zpochybňování těchto zásad nebo jejich revize jdou proti národnímu zájmu. Zdůrazňuji tuto zásadu obecně, ale v případě České republiky, jak dobře rozumíme, platí dvojnásob.

Suverenita

Ve Švejcařích v demokratickém kraji, kde si na republikány hrají,

sed' si vedle orla vrabčák smělý dosti, začimčařiv cosi o rovnosti.

Orel polknul vrabce místo naučení, že přec nikdy vrabec orlu roven není. KHB

Státní suverenita je snadno pochopitelná právní kategorie. Svrchované právo, chcete-li, moc nad jistým územím a vše, co k němu patří. Samozřejmě včetně občanů. Jak zřejmé z epigramu, nebude to zas tak jednoduché.

Nyní se setkáváme s úvahami o „sdílené suverenitě", „částečně omezené suverenitě" zpravidla v souvislosti se vstupem do NATO a EU. Známý politolog Jiří Pehe, vysokoškolský učitel, se nás snažil usměrnit, a to stojí za citaci: „Pro malé státy ve středu Evropy byla „suverenita" zatím vždy jen cestou do otroctví, protože nemohly soutěžit se suverenitou mocných… Zbavujeme se části suverenity, abychom mohli zůstat suverénní." (MF Dnes 25. 9. 2003) To vše v souvislosti se vstupem do EU. Nejde jen o dodržování ustanovení, ta povinnost je nám dána Chartou OSN. Je to i cesta k pochopení, že nic není jednoznačné. Kde však to uvažování skončí – v tom otroctví?

Takto pojatý problém může být věcí diskuse odborné i laické. Té se nemusíme bránit. Buďme však ve střehu. Diskuse probíhá. Vyskytuje se a již vlastně v praxi existuje daleko závažnější problém, který státní suverenitu nehodlá omezovat, ale z dobrých a velmi čestných důvodů přímo zrušit.

Prozatím před námi stojí suverenita v souvislosti se státním útvarem. Naši „velcí" přátelé, spíše již jenom jeden z nich, narušili a narušují státní suverenitu, kde se jim zlíbí. Příkladů je celá řada. Stačí vzpomenout na Jugoslávii. Přispěchali jí na obranu někteří politici, kteří vědí něco o moci a jsou ochotni ji ctít. Tomu lze rozumět. Stačí se podívat do naší historie. Objevili se ale i učení teoretici a hloubaví humanisté a nabídli novou teorii, která státní suverenitu neomezuje, ale přímo ji dokáže zrušit.

Státní suverenita dává veškeré pravomoci státu. Subjektu, který tu nebyl od nepaměti. Hovoříme dokonce o Vestfálské smlouvě, která teprve tuto kategorii ustanovila. Takže se jedná o víceméně umělý útvar, který plní určitou funkci. Funkci pro svého občana. Subjektem suverenity by tedy neměl být nikdo jiný než on sám, občan. A nejenom to, vždyť on vstoupil do mezinárodně smluvních vztahů svými již dobře kodifikovanými lidskými právy. O ty se jeho stát má starat, a pokud tak nečiní, měla by nastoupit instituce jiná (OSN?), a pokud ani ona tak nečiní, tak snad někdo, kdo cítí tuto odpovědnost a má moc a vůli k jednání. To vše samozřejmě jen v humanitárním zájmu. Docela mile vypadající konstrukce. Ne však zcela dostatečná. Máme zde další argument svědčící o suverenitě občana (měl bych uvést člověka, občana jsem téměř popřel, neboť i ten je odvozen od svého státu).

Mocným a jejich nové teorii přispěchal na pomoc nikdo jiný než současný německý papež Benedict XVI. a své lidsko-právní argumenty dokonce prezentoval před Valným shromážděním OSN. Uveďme některé z nich. Jsou zajímavé a zcela samozřejmě tendenčně straní mocným. Přední po vinností každého státu je chránit své obyvatelstvo. Jestliže není stát schopen tuto ochranu zajistit, nastupuje intervence mezinárodního společenství. Nakonec člověk je tvor boží – stát ne. Samozřejmě nemohl odstoupit od Charty, měli bychom jí jen rozumět v širším, ale pravém smyslu. Je to humanitární smlouva křesťansky vyložená.

Asi bychom chtěli mnoho, očekávajíce návod, kdo a za jakých podmínek rozhodne, kdo a kde porušuje lidská práva, a kdo je tedy oprávněn učinit v tomto zájmu rozhodnutí a konat. Současný systém Rady bezpečnosti OSN s právem veta by bylo nutno překonat. Problematice lidských práv je však podrobně věnována jiná kapitola.

Právo a moc

Henry Kissinger: „Ústup od mezinárodních norem se pojí s agresivní diplomacií. Za těchto okolností se doktrína univerzálního intervencionalizmu může časem obrátit i proti samé humanitární koncepci."

Právo je rozsáhlá kategorie rozčleněná a rádoby všeobsáhlá. Nikdy však nepostihne všechny aspekty života, a to dokonce ani ve vztazích mezi státy. Vždy musí být stanoven mechanizmus, jak řešit sporné nebo nejasné body. Právo ale těžko oddělíme od systému moci. Ta si nárokuje svůj výklad práva a stále je v pokušení stát samostatně. Vyvstává tudíž před námi problém „moc práva, či právo moci". V následujících kapitolách, kde jsou uváděny ilustrativní příklady, se tento aspekt prolíná a obnažuje v praxi. Život je složitý, a proto i uvedené příklady tomu odpovídají. Navíc pochopitelně jsou poznamenány subjektivním přístupem autora.

Svrchovaná moc – suverenita státu – je v ohrožení. K uvedenému tvrzení by bylo možno dodat a citovat řadu osobností, které však mají jedno společné. Jsou pro samostatné jednání mocných, a to v přesvědčení, že právě ta správná moc je v USA. Potvrdila nám to Madeleine Albrightová spolu s exprezidentem Václavem Havlem tím, že „existují vyšší hodnoty než státní suverenita" a ve věci Jugoslávie šlo o „multilaterální postup NATO, a nikoli o postup jedné strany". (Právo 21. 11. 2002) Jak snadno je možné dostat vysvětlení od vysokoškolské učitelky a později přední členky exekutivy! Jak snadno je možné znesnadňovat postoj těch, kteří nejenomže znají, ale i ctí právo.

Ani v našem českém prostředí není situace jednoduchá. To velmi dobře ilustruje válka v Iráku. Velvyslanec Kmoníček při OSN vysvětlil, „že pokud by někdo použil veto proti zamýšlené rezoluci (nakonec nebyla ani předložena), tak by se jednalo o zneužití veta". (Právo 13. 3. 2003) Co k tomu dodat? Jen to, že se jedná o vrchol servility. Nabízí se pouze srovnání s tím, že když právní odbor ministerstva zahraničních věcí krátce po srpnu 1968 vypracoval rozbor, na jehož základě došel k závěru, že „bratrská pomoc" je agresí, autoři (Vratislav Pěchota, Stanislav Myslil, Smejkal) svoji právní erudici a charakter pak zaplatili dvacetiletou prací „mimo obor". Ale další právníci stejného ministerstva poté vypracovali nový rozbor, dle kterého se vše dělo v souladu s mezinárodním právem. Tento přístup neodešel do historie, vrací se i nyní.

Právní experti MZV vybavili svého tehdejšího ministra Svobodu (také právník) jinou teorií, než že akt agrese je mezinárodním zločinem a jako takový zakládá mezinárodní odpovědnost. Naopak, tento ministr nám v odborném časopise vysvětlil, jak je třeba mezinárodnímu právu rozumět: „Chceme vždy vyčerpat veškeré prostředky mezinárodního práva. Dojdeli ale k jejich vyčerpání anebo pokud tyto prostředky selžou, musíme najít v našem společenství odvahu, že se rozhodneme jít cestou preventivních akcí. Takováto schopnost musí existovat a je vlastně jedinou cestou k jistému očištění a aktivizaci multilaterality." To ale nestačí, to bylo o právu tak, jak mu rozuměl ministr zahraničí (poté dokonce rovněž ministr, který vzhledem ke své „právní" erudici měl na starosti ve vládě legislativu!) On však pokračuje ve svých teoretických úvahách: „Aby rozhodování bylo pružnější a aby se jakékoliv preventivní akce konaly obecně v souladu s principy Charty. Ale znovu opakuji: když všechno selže, nemůžeme lomit rukama jenom proto, že jeden stát v Radě bezpečnosti uplatní právo veta." (Mezinárodní politika 1/2004) Bývalý ministr je členem křesťanské strany, nyní dokonce jejím předsedou. Nemluví však o právu ani o humanitě. Vidí agresi jako nutnost. A ta je zabíjení. Myslím, že není od věci připomenout i postoj jeho církevní autority k Vatikánu právě ve věci agresivní války v Iráku.

V poslední době je nám předkládáno mnoho aspektů role Vatikánu a jeho působení nejen v duchovní oblasti, ale i ve světském životě. Je to pochopitelné, neboť vliv Svatého stolce je značný a váha působení na mnoho lidí v různých oblastech světa často dokonce rozhodující. To si uvědomujeme všichni – i ti, kteří nejsou stoupenci žádné církve či náboženského směru. Je možno hledat i pozitivní prvky, vedoucí k dorozumění v dnešním komplikovaném soužití států, národů a kultur.

Je třeba velmi pozitivně hodnotit aktivní snahu Vatikánu o řešení palčivých problémů světa, ať je to sociální problematika, ekologie, zdravotnictví, chudoba, nebo i otázky bezpečnostní a mezinárodní politiky a práva. Většinou Vatikán nabádá k vzájemnému porozumění. Papež nemá exekutivní pravomoc, ale snažil se na tyto problémy upozornit. Zarážející je, že témata mezinárodní politiky, kde byly kroky Svatého otce velmi výrazné, zůstávají – pravděpodobně účelově, v našem mediálním prostředí – v pozadí.

Připomeňme si proto papežovo krajně odmítavé stanovisko k válečné operaci USA v Iráku (polský Jan Pavel II.). Tato situace vedla papeže k iniciativě, aby při příležitosti Světového dne míru vydal zvláštní prohlášení reagující na nový závažný problém, před kterým stojí dnešní lidstvo – na obranu mezinárodního práva. Přímo vyzýval světové představitele, aby se postavili na obranu práva, které je v ohrožení. Varoval, že právě nyní jsme v situaci, kdy musíme čelit pokusům o upřednostňování „zákona síly před silou zákona". Papež přímo vyzýval světové představitele – právě po americké agresi v Iráku – k znovunastolení systému mezinárodního práva s odvoláním na jeho staletou historii s tím, že „mezinárodní právo a mír jsou spolu úzce propojeny: zákon je na straně míru. Porušením těchto zásad je cesta k bezpráví."

Papež zdůraznil rozhodující roli OSN při zákazu použití síly v systému kolektivní bezpečnosti, který dává pravomoc pouze Radě bezpečnosti. Ano, to vše odůvodňuje jeho výrazně negativní postoj k americké válce v Iráku. Nelze dále přejít ani papežovo doporučení, že terorizmu je nutno předcházet šířením sociální spravedlnosti a vzdělanosti. V této souvislosti připomněl, že bezpráví vede lidi k násilným činům. Jeho slova jsou nejen moudrá, mají i hluboký a důrazný operativní aspekt.

Pod dojmem a váhou výše citovaných postojů a stanovisek Vatikánu je třeba si uvědomit plnou podporu americkému útoku na Irák od tehdejšího ministra zahraničních věcí Svobody i krajně militantní stanoviska ministryně obrany paní Parkanové, také křesťanky, ve vztahu k Iránu. Jak strana, tak katolický klérus se postavily rozhodně proti papeži a Vatikánu v této problematice. Nejedná se o nic menšího než o postoj k válce a míru, životu a smrti, právu a bezpráví. Při odůvodnění svého stanoviska, nakonec i proti postoji české vlády, se zachovali i velmi necitlivě s odvoláním na vysoký věk, zdravotní stav a nižší rozumové uvažování nejvyššího představitele Vatikánu.

Občané České republiky jsou považováni za nábožensky, mírně řečeno, vlažné. Existují nevyřešené věci s církví, ale na rozdíl od katolického kléru v základních otázkách života a smrti má český stát k Vatikánu blíž než sama církev. Přicházejí však změny. I ve Vatikánu přehodnocují zásady suverenity, jak uvedeno výše v souvislostí s novým papežem (Němcem), trochu jinak, než by se dalo předpokládat.

Nebezpečné trendy při výkladu práva

Preventivní války přešly z americké vojenské doktríny až příliš rychle do praxe. Projevuje se tudíž i tendence vnést zároveň nový prvek i do teorie mezinárodních vztahů a změnit tak, bude-li akceptován, po staletí budovaný systém mezinárodněprávního uspořádání. Pod záminkou boje proti terorizmu, ale i ochrany lidských práv umírají desetitisíce nevinných obětí. Veškeré tyto aktivity jsou mimo právo. Hledá se proto nový vnos do mezinárodněprávních norem.

Existuje silná tendence tyto jednostranné akce legalizovat a právně ukotvit. Žádná „mocenská" teorie se však nerodí snadno. V demokratickém prostředí se zpravidla setkává s jiným názorem. V rovině moci, což může být náš případ, vstupuje do hry exekutivní omezování jiného názoru. Děje se to jednoznačným mocensko-finančním obsazením médií a exekutivním omezováním. Pozice však není snadná. Používané argumenty nemají oporu a neodpovídají objektivní situaci. Nemají tudíž ani logiku. Opírají se o těžko definovatelný zájem odvozený od akutního ohrožení (útok zbraněmi hromadného ničení a dokonce šíření demokracie cestou moci). Jak uvedl bývalý generální tajemník OSN Kofi Annan: „Obávám se, že pokud se tato nová zásada přijme, může se stát precedentem, který by vyústil v proliferaci unilaterálního a bezprávného používání síly…" Tolik představitel OSN. Lze dát do souvislosti s přístupem papeže.

Podívejme se však domů. Uvedl jsem překvapivé stanovisko křesťanů, jmenovitě exministrů Svobody a Parkanové.

Objevily se však v našem prostředí různé úvahy se snahou odůvodnit a ospravedlnit útok na Jugoslávii například tím, že „ideologie lidských práv může být za určitých okolností v protikladu s principem svrchovanosti" a že „jediným dlouhodobým a stabilním řešením je pokus o zásadní přeměnu současného mezinárodního práva, kdy jednoznačně dominuje v mnohém již překonaná vize nedotknutelnosti suverenity státu" a dále že „zásah Aliance proti Svazové republice Jugoslávie je možné v obecné rovině chápat jako první impuls, tedy jakýsi precedent…, který mění existující společenskou realitu a vytváří nový, dosud nepoznaný stav pro vznik mezinárodně právní obyčejové normy". (L. Lukášek, Mezinárodní politika 6/2001) Toto velmi přesné vyjádření v zájmu úslužnosti mocným není z pera pomýleného teoretika, ale muže v té době v exekutivní pozici jako poradce místopředsedy vlády P. Rychetského, tedy v době vládní sociálně demokratické kuchyně. Tak překvapivé to zase není, uvědomíme-li si, že to byla vláda M. Zemana, která Českou republiku postavila do pozice agresora. (Viz definici agrese přijatou Valným shromážděním dne

14. 12. 1974 pod č. 3314 (XXIX), článek 3, písm. f. Mluvím samozřejmě o útoku proti Jugoslávii.)

Výše uvedené úvahy jsou nebezpečné nejenom z hlediska prostředí, které je vysílá (nejbližší spolupracovník soudce Pavla Rychetského), ale hlavně mají oslabit mezinárodněprávní zakotvení národních států naší vlastní (české) kapacity.

Tyto „teoretické" přístupy, ale nejen ony, mají nyní ospravedlnit vojenské akce USA. Setkáváme se s obdobnými argumenty i v české akademické komunitě a při vysokoškolské výuce. Překvapivě se hledá nová integrita spíše ve spojení s výhodnou tendencí moci než v akademické nezávislosti na ní. „Odborné lekce" o nefunkčnosti mezinárodního práva a mezinárodních organizací svědčí o tradičně zakořeněné servilitě. Odmítavé reakce studentů vyjadřují přirozené podezření a nesouhlas nepřizpůsobivé mladistvé logiky a citu pro spravedlnost.

Opora a rozhodnost síly nachází v našem prostředí i jiné vlivné přímluvce. Uvedené snahy, které mají snížit naše mezinárodní postavení, jsou nám prezentovány „na rovinu". Teorie je jednoduchá a zdánlivě logická. Jste malí, bez vlivu v mezinárodněpolitických otázkách, nechte to raději jiným. Přizpůsobte se. Na světě neexistuje spravedlivost. Pravidla určuje ten, kdo je mocnější. Prezentuje je s velkou vehemencí a v podstatě s u nás vítaným přístupem do všech médií a neomezenými publikačními možnostmi politolog Petr Robejšek z hamburského Ústavu pro politiku a hospodářství. (Právo 3. 11. 2001) Dává nám i dobrou radu: Nestarejte se o politiku. To je problém jiných. Vaším zájmem musí být ekonomická diplomacie. Starejte se o blaho svých lidí. Zpracoval v tom smyslu i hutný návod pro MZV. Je zajímavé, že při jeho erudici a zkušenosti mu účelově vypadl faktor mezinárodního práva a mezinárodních organizací, které představují posilující prvek právě států naší velikosti, tedy právě těch, jejichž vůli zatracuje.

Studie o ekonomické diplomacii nemusí být jen tak bezelstná. MZV plnilo tuto funkci v předrevolučních dobách, kdy ekonomika byla státní či národní a privatizační prvek neexistoval. V současné době by se jednalo buď o privatizaci MZV v jeho funkčním zaměření, nebo by pracovalo pro soukromé společnosti většinou ve vlastnictví nadnárodního kapitálu, ovšem v režii státního rozpočtu. Pochybuji o dalším důvodu, že by obnova státního zaměření na ekonomiku byla ovlivněna jistými nacionalizačními trendy prosazujícími se v Latinské Americe spolu se zásahem zaměstnanců do řízení podniků.

Tato část je označena jako „nebezpečné trendy". Bohužel není tomu tak. Jedná se o nebezpečné skutečnosti. Nepředkládám je proto jako problém k zamyšlení, ale jako varování. Diplomacie není „lehká holka", jak tvrdí bývalý ministr Schwarzenberg. Je to – měla by být – esence snažení nás všech a také jen v našem zájmu.

Lidská práva

Deklarace státu Virginie: „Všichni lidé jsou od narození svobodní a sobě rovní." (1776)

Tento citát je slavný a stále se používá. Mnohému uniká, že vznikl právě v době holocaustu indiánů v kontinentálním měřítku a za podmínek, kdy autoři byli všemocnými pány nad otroky-nelidmi.

Jak vznést pochyby a vést diskusi o tak vznešené otázce, jako jsou lidská práva? Co zde může být nejasného? A přesto jsem byl veden k napsání úvahy „Lidská práva – pozor na ně!" (Britské listy 17. 12. 2003) Víme dobře, že po virginské deklaraci přišla Francouzská revoluce, Atlantická charta, Všeobecná deklarace lidských práv OSN, Závěrečný akt KBSE (OBSE) a nakonec i naše Charta 77. Je navíc nespočet publikací a studií věnujících se této neproblémové (?) problematice. Sám bych zvláště upozornil jenom na „Aspekty lidských práv" Československého helsinského výboru (Praha 1992).

Do úvahy o lidských právech patří také jejich porušování a jejich stav ve světě. Od Všeobecné deklarace uplynulo více než padesát let. Vznikla s cílem chránit přirozené hodnoty člověka. Rozumí se – toho nejpotřebnějšího. A protože, jak je uvedeno v Deklaraci, může člověk rozvinout svoji osobnost jen ve společnosti, je chráněna i ona. Menšinová a v ohrožení. Zdá se, že proti těmto zásadám a jejich uplatňování není možné vznést argument. Není tomu tak.

Náš moderní svět se v chápání a realizaci těchto principů posunul zcela jinam vůlí sledující předně moc a poslušností mediálního prostředí. Jen vzpomeňme, že Evropský soud pro lidská práva bude posuzovat žalobu „potřebného" a „ve svých právech kráceného" ruského multimiliardáře Berezovského – zda mu má přisoudit miliardu dolarů a platbou zavázat Rusko. Tolik o právech jednotlivce.

S lidskou společností a se zneužíváním lidských práv je to však ještě daleko horší. Jsme vedeni státníky a umravňováni médii dokonce k pochopení nového prvku v kategorii lidskosti, „humanitárního bombardování". Jde o popření zásad mezinárodního práva, pravomocí univerzálních mezinárodních organizací v zájmu lidských práv. S tímto odůvodněním se zahajují válečné operace mocnostmi, které k tomu mají vůli a kapacitu.

Zamysleme se proto nejdříve nad právy jednotlivce, které jsou v Deklaraci nejpodrobněji ošetřeny. Předně je to právo na život. Zastavme se proto nad úvahou, zda je nám toto základní právo dáno.

Kdysi jsem byl osloven dnešním naším velvyslancem při OSN, panem Martinem Paloušem, který ochranu lidských práv vždy nosil na svém tričku, co si myslím o lidských právech. Má odpověď byla velmi stručná: „Martine, pro většinu lidstva na naší zeměkouli lidská práva začínají a končí snídaní. To proto, že si nejsou jisti, zda se dožijí druhého dne, a tomu byste vy jako křesťan měl rozumět." Nevím, zda pochopil po nynějších jeho aktivitách ve věci práv na Kubě, kde zrovna toto dle Deklarace prvé právo „každý má právo na život" bylo svržením Batistova diktátorského režimu teprve ustaveno.

Otázka lidských práv bude vždy aktuální, a to z globálního pohledu. Pokud je tento přístup místně či jinak omezen a preferován, nejedná se o humanitární, ale o politické zaměření. To by nešlo o zásadu, ale o specifický zájem. Jen pro ilustraci. Vyjádření europoslance Zahradila (ODS). „Jsem pro protest proti stavu lidských práv na Kubě – ne pro vlastní stav lidských práv na Kubě, ale proto, že nám to umožňuje vyjádřit dobrý vztah k USA, a to je pro mě primární." (BBC 10. 12. 2004) Opravdu není co dodat. Snad jen – lidská práva jako služka v rukou sluhů.

Je pochopitelné, že porušování lidských práv má vždy konkrétní podobu a nelze je odosobnit. Potud je správné, že posuzujeme a zkoumáme situaci na Kubě, v Tibetu, ale i v ČR a USA. Jedná se o rozsah práv a hloubku jejich porušování. Do smrti nemůže mít klid ale ten, kdo viděl stotisícová zbídačelá předměstí Kalkaty (Indie je posuzována jako demokratická země) či ještě lépe Manily. Zažil jsem to. Afriku v konkrétních podmínkách úmyslně opomíjím. Nemám slov. Jak je ale možné, že toto základní lidské právo v těchto zemích je mimo naši pozornost? Kde a proč jsme odložili naše křesťanské zásady a ve jménu čeho? Nevyhýbejme se ani Čečensku, je již doufejme trvale mimo mediální zájem. Psalo se toho dost, ale víme přesto velmi málo. Nikdo se nikdy nesnažil vysvětlit, proč právě v době, kdy ze země (Čečenska) odešlo ruské vojsko i ruská civilní administrativa, utekla také polovina čečenských obyvatel. Pod místní správou nastoupil totiž teror (šaría), který nelze ani popsat, natož snášet. A nedokázali to ani Čečenci.

Nejzávažnější komentář pro naše chápání ke Dni lidských práv (10. 12.) přinesly noviny New York Times. Upozornily na fakt, že egyptská vláda k tomuto dni propustila stovky politických vězňů, aby jich další tisíce nechala za mřížemi. (10. 12. 2003) Žádné sankce ani akce nenásledovaly (Martin Palouš, Václav Havel, Alexandr Vondra). Snad proto, že vláda USA podporuje nynější diktátorské uspořádání v Egyptě dvěma miliardami dolarů ročně.

Současnému pojetí lidských práv lze jen velmi obtížně rozumět, stejně tak tomu, proč ti nejpotřebnější mají tak málo zastánců. O Berezovském již byla řeč a jen doufejme, že dostane od soudu pro lidská práva svoji miliardu. Ale i Petr Uhl pozvedl v Právu svůj hlas „po prostudování písemností" za práva (majetková) hraběte Kinského „z lidskoprávního hlediska". Nic proti tomu. Jen škoda té energie, za kterou tito lidé mohou a jsou schopni platit. Z hlediska mediálního pokrytí se zdá, že lidská práva jsou v ohrožení právě u této mimořádně movité kategorie.

Proudhon: „Kdo říká lidskost, bude podvádět."

Základním kritériem pro posuzování mezinárodních vztahů se stal stát ve své suverénní podobě. Tato zásada, která je podstatou i mezinárodního práva, má své kořeny již ve Vestfálském míru (1648) a po staletí se zdokonalovala formou přijímání nových mezinárodních ustanovení. Postupně byl dán základ i mezinárodním organizacím. Teprve nyní, v současnosti, jsou vyslovovány pochyby o oprávněnosti tohoto mezinárodního uspořádání. Suverenita je pokládána právě s ohledem na zásadu lidských práv za překonanou ve své původní podobě a pro globalizovaný svět neadekvátní. Podle těchto úvah ani „národní zájem" neodpovídá moderní době a patří do minulého, vlastně do předminulého století, kdy se moderní národy ustanovovaly. Stejně tak univerzální organizace OSN je neoperativní, a proto neschopná řešit nové úkoly, a je nutno ji reorganizovat, nebo raději ignorovat. Samozřejmě z dosti závažných důvodů, což se dnes již děje.

Jak bylo uvedeno, nastupuje nové kritérium – individuální člověk a péče o jeho práva. Prostě humanitární hledisko, které by mělo být nadále určující pro motivy jakéhokoliv mezinárodněpolitického rozhodování. Jednalo by se o zásadní obrat v mezinárodních vztazích. Popírá se dosavadní právní přístup a postupný historický vývoj, který třeba v případě tvorby české moderní státnosti sledoval humanitární zájem a obsahoval v sobě i demokratizační náboj. Pozastavme se však nad otázkou, zda tyto nové snahy sledují ochranu lidských práv, anebo spíše jejich zneužití.

Nechme se poučit od moudrého muže, dnes již nežijícího, novináře, diplomata a komunisty Eduarda Goldstückera: „Klasický kolonializmus se sápal na svět tvrzením, že šíříme civilizaci…, kulturu. A teď jsou po ruce lidská práva. Já myslím, že lidská práva byla objevena jako velmi účinný prostředek rozšiřování mocenského vlivu." (Právo 22. 1. 2000) Je to velice závažné tvrzení, sice ve zkratce, ale s nedozírnou hloubkou myšlenky. A kupodivu dodejme souladnou citaci prezidenta Václava Klause: „Dnes velmi módní ideologii lidských práv nepovažuji za neutrální a nevinný koncept, vidím v ní alternativní, záměrně poněkud rozmazanou ideologii a politickou doktrínu" (při přednášce ve Washingtonu). Tito dva pánové tak rozdílní svým sociálním i politickým zaměřením se vzhledem ke své inteligenci a přemýšlivosti zákonitě museli shodnout. Oba jsou nebezpeční – vedou nás k přemýšlení.

Pod tímto úhlem, a je nám to blízké, je nutno se třeba zamyslit i nad otázkou Mnichova. Dodnes se nám události prezentují jako falešný paci fizmus a politika appeasementu (pokud opomeneme snahu nasměrovat Hitlera na východ). Bohužel i Mnichov byl ve své době prezentován jako porušování lidských práv. Práv německé menšiny, kterou terorizovala československá soldateska. Stačí sledovat dobová západní média. Zodpovědné evropské velmoci a jejich veřejnost nebyly schopny a ochotny tato bezpráví nadále snášet. Jen proto byla potlačena suverenita ČSR a přijato ujednání, které bylo veřejností nadšeně vítáno nejen v Londýně, ale i v Paříži. A buďme upřímní. Kdyby v této době existovala CNN, která by ta zvěrstva Čechů (nakonec jako později Srbů) přenášela do postelí i kuchyní každé domácnosti, nelze vyloučit, že postoj vůči Hitlerovi by byl ještě vstřícnější. V Mnichově se jednalo o lidských právech, resp. jejich zneužití. To, že realita byla již v té době jiná a svět si to uvědomil až za rok a dostal lekci kruté války, není důležité.

Nechci se znovu dotýkat uměle vytvářené mediální atmosféry. Existují i další závažné otázky. Naše ne vždy zodpovědná akademická komunita v řadě případů vede v souvislosti s rozbory otázek týkajících se Jugoslávie studenty způsobem, který je nutí k závěrům, že „mezinárodní právo je nevyhovující a ve svých základech již překonané… Může se legálně zasahovat…, je třeba vytvořit takové mezinárodní právo a instituce, které budou schopny zasahovat do konfliktů, které jsou sice vnitřní záležitostí… Budeme muset akceptovat, že některé mocnosti budou řešit konflikty dle své vlastní režie…" K těmto závěrům servility je ve své diplomové práci dnes veden student vedoucím katedry mezinárodních vztahů specializované fakulty. Mladí lidé se však neradi nechávají odpoutávat od přirozeného chápání věcí. Vidí pravé souvislosti, a proto nakonec z citované práce zazní výkřik: „Ale na druhé straně by se někteří mohli mylně domnívat, že souhlasím s mnichovskou dohodou." Rozumíte správně. Obhajováním agrese proti Jugoslávii potvrzujeme v podstatě oprávněnost Mnichova, a to ještě dnes. Idea lidských práv se stává hlavním nástrojem mocných a univerzální princip lidství zástěrkou mocenského interesu. Nakonec násilné šíření demokracie zvláště v ropných oblastech také o něčem vypovídá.

USA, které do Evropy vstoupily v roce 1917 během světové války, později 14 body prezidenta Wilsona hledaly ve „své" obhajobě lidských práv pokračování tohoto idealizmu, „který však vede k imperialistickému pokušení zvláště tehdy, považuje-li se daný národ za vyvolený Bohem či Dějinami přinést ostatním Světlo. Transcendentně ukotvená víra ve vlastní poslání je schopna ospravedlnit jakékoliv prostředky k dosažení nebeských cílů." (Pavel Barša – „Hodina impéria")

Žijeme ve složitém světě, kde i tak svatá věc jako lidská práva nejenom není svatá, ale velmi snadno zneužitelná. Právě ona se dnes stávají mocen ským prostředkem k dosažení snadno definovatelných cílů mocenské i ekonomické nadvlády. Na druhé straně nám zbývá starost o miliardáře a hrabata. Zaměření péče o Kubu nám plní spíše funkci naší politické či „morální" identifikace. (Viz český europoslanec Jan Zahradil). Čeho je moc, toho bývá příliš, a tak i bývalý premiér Mirek Topolánek (ODS) se o zprávě o stavu lidských práv u nás, kterou pro rok 2007 připravilo Ministerstvo zahraničí USA (a opřelo se o postavení Romů v ČR), vyjádřil: „Země, která umožňuje mučení zajatců, mě jen těžko může poučovat o tom, jak jsou porušována lidská práva u nás." Při zkoumání stavu lidských práv by bylo dobré se občas také zaměřit jinam. Všichni víme kam, ale bojíme se.

2. kapitola

MEZINÁRODNÍ
ORGANIZACE

Funkce mezinárodních organizací, ať univerzálních, jako je OSN apod., či regionálních, nebo založených k jistému specifickému účelu, mají stále větší význam. Předně svět je propojen velmi úzce komunikačně a také se ve svých zájmech státy specializují. U států, jak již bylo uvedeno, se jedná o mnohdy rozhodující zájem již pro jejich vlastní existenci. Toto je pozitivní a někdy dokonce nutný přístup k uvedeným organizačním strukturám. Na druhé straně se projevují snahy oslabit postavení a význam mezinárodních organizací a přenést rozhodovací pravomoci či stanovení řádu běhu světa na jednotlivé dominantní mocnosti. Tato tendence se projevuje v posledních dekádách, a to hlavně ze strany Spojených států, které byly postaveny a samy inklinovaly k zařazení do unilaterální pozice ve světě. Byl to omyl a doufám, že se nyní vrací do mezinárodního společenství. To je i podstata uvažování o úspěšné změně administrativy.

Efektivní funkčnost mezinárodních organizací, a to jakýchkoliv, je nutná součást společnosti pod heslem „globální odpovědnosti". Jiná cesta není.

To bylo několik úvodních zásad předtím, než se soustředíme na jednotlivé organizace. Přístup nebude popisný ani vysvětlující dané cíle a organizační konstrukci. Ta se předpokládá, a navíc je k dosažení v jiné formě. Kritický pohled při studiu těchto materiálů je dostačující k samostatnému zařazení jednotlivých organizačních subjektů.

Uvedu několik těch nejhlavnějších s pohledem na jejich význam, ale hlavně na transformační tendence, které před nimi stojí a které také v budoucnu budou ovlivňovat chod světa. Jinými slovy pohled na organizace jako na živý organizmus s prognózou jeho vývoje. Není to snadné zadání. Je třeba sladit vývoj organizací, jako je OSN, OBSE, ale také EU nebo organizace jiného zaměření a druhu – NATO, případně další. Může se ale jednat pouze o přehled tendencí a zařazení, které si pochopitelně nemůže činit nárok na vyčerpávající přístup. Přesto ale i za těchto podmínek je možné předložit dostatek informací a materiálů k vytvoření dobrého základu k přemýšlení a sladění daných operativních kroků a jejich hodnocení.

OSN

Jedná se o jedinou světovou univerzální organizaci; upozorňuji na její Chartu. Pro právníka je to fantastické čtení. Pro laika velmi dostupná informace. Přitom zadání není omezeno rozsahem s vědomím operativní celosvětové exekutivní pravomoci. Vždyť řeší otázky míru a války, kterou může, a již se stalo, iniciovat. Univerzalita znamená také vzájemnou závislost. Proto je podmíněn výkon moci v jejím nejdůležitějším orgánu, Radě bezpečnosti. Systém uplatnění veta vylučuje globální střet. To jsou však velmi snadno dostupná fakta. Rozumět a pochopit Chartu není nesnadné z hlediska obsahu, ale (pro stoupence Lisabonské smlouvy) i rozsahu.

Pohled na OSN k jeho dobrému pochopení by měl být zařazen do určitého rámce. Vznik se datuje ke konci druhé světové války, do období atmosféry důvěry. Ta nevydržela vzhledem ke známým událostem světa rozděleného studenou válkou dlouho. Převahu měly „západní" státy a SSSR zase měl své veto. Dekolonizací se změnila situace ve Valném shromáždění, Západ zeslábnul a v RB se objevila ČLR. Konec bipolárního světa opět přinesl období spolupráce. Nastoupil konsensus, a tím se „ztratilo" veto, které se již nepoužívalo – mimo některé navržené protiizraelské rezoluce, tentokráte však již v podstatě jenom ze strany USA.

Nastoupilo období snahy po transformaci počtu členů Rady bezpečnosti, nového rozložení sil. Jakákoliv změna však vyžaduje velmi obtížně překonatelnou podmínku. Jednomyslnost pěti velmocí majících právo veta. Ta naděje tu není. Dostali jsme se tím do situace, kdy některé státy (USA a Velká Británie) se nadále nemohly opřít o rozhodnutí RB a začaly jednat „nezávisle". Naše fandící média se nás snažila poučit, že OSN nemá sílu, je nefunkční, když nepodpoří některé válečné operace USA. Myslím, že situace byla a je opačná. OSN vyjádřila svůj nesouhlasný názor sebevědomě i vůči mocným. Konečně. Neuvěřila argumentům, a jak se později ukázalo, dobře udělala (Irák).

Dostala se tak pod nesouhlasný tlak ze strany USA a pochopitelně třeba i naše média se k této tendenci připojila. Byl to však významný posun v operativní schopnosti OSN (svým nekonáním). Tento stav trvá a vynucené jednostranné akce jako proti Jugoslávii, které nemají a nebudou mít oporu v rozhodnutí RB OSN, se budou velice obtížně nadále opakovat. Je to návrat k významnosti OSN a k jednání v zájmu dosažení kompromisu. Již z tohoto důvodu není jiná cesta než spolupráce mezi velkými. Není to cesta nereálná, a pokud se nám z různých důvodů (zpravidla z pseudoideologické nenávisti) nelíbí, máme smůlu. Toto tvrzení se mi nezdá odvážné, spíše reálné.

OSN se vrací, a jinak tomu ani být nemůže, na své místo proponované při založení, na němž byla i během krátkého období spolupráce 90. letech. Dnes je to z důvodů jiných, ale trvalých – totiž ze vzájemné závislosti.

OBSE (Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě)

Jedná se o regionální evropskou organizaci, do které se ze zvláštních důvodů zařadily i „tány" z bývalého asijského SSSR. Jen pro objasnění. Nejednalo se ani tak o zájem Moskvy jako spíš Washingtonu, který tak získal přes různé komise OBSE okamžitý operativní přístup do těchto zemí. Ony samy však mnoho snahy o evropskou spolupráci neprojevily.

Uvedl jsem, že se jedná o evropskou regionální organizaci, ale ta má i širší rozměr, neboť jejím členem jsou i USA a Kanada. Došlo tak k vyrovnání geografického rozsahu dřívější SSSR, ale hlavně posílení významu. Není nutno popisovat dosavadní praktický význam organizace, která již přijala řadu smluv, jež posílily důvěru a spolupráci. Byly dohodnuty a stanoveny nízké limitní stavy výzbroje a mužstva, jejich teritoriální rozmístnění a velmi přísná mezinárodní evidence. Podle těchto dohod např. veškerá letadla, tanky či bojové vrtulníky jsou v přesně dohodnutých kvótách tak, aby každý jejich pohyb byl pod kontrolou, která byla mezinárodní, náhlá a účinná natolik, že znemožňovala jakékoliv nepředvídané soustředění. Podobná opatření se týkala rozsahu a vedení vojenských cvičení. Došlo k dohodě o „otevřeném nebi", což znamená umožnění kontroly a snímkování jednotlivých území ze vzduchu. Byly stanoveny a dohodnuty zásady preventivní diplomacie, které měly napomáhat a řešit případné možné spory mezi státy za účasti mezinárodních mediátorů OBSE. Ustaveno bylo i Centrum pro předcházení konfliktů ve Vídni a přijaty konkrétní postupy pro stálé posilování a rozvíjení mírové spolupráce mezi státy, tzv. „opatření důvěry". Bylo by možno pokračovat o pozitivních výsledcích „bezpečnostní dimenze", ale je třeba se soustředit na organizaci celkově a hlavně na její začlenění do evropské politiky trochu z kritického hlediska a na naši účast v ní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utajená zákulisí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.