DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

TEMNÉ VODY

FIONA PAULOVÁ

www.egmont.cz

PRO MÁMU

Díky za podporu ve všech mých bláznivinách

THE SECRETS OF THE ETERNAL ROSE # 2: BELLADONNA:

Copyright © 2013 by Paper Lantern Lit.

Ilustrace na obálce: Wojcizech Wawoczny

All rights reserved. This book, or parts thereof, may not be reproduced in any form without permission in writing from the publisher, Philomel Books, a division of Penguin Young Readers Group, 345 Hudson Street, New York, NY 1001~. Philomel Books, Reg. U.S. Pat. & T m. Off. The scanning, uploading and distribution of this book via the Internet or via any other means without the permission of the publisher is illegal and punishable by law. Please purchase only authorized electronic editions, and do not participate in or encourage electronic piracy of copyrighted materials. Your support of the author‘s rights is appreciated. The publisher does not have any control over and does not assume any responsibility for author or third-party websites or their content.

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10,

v Praze roku MMXIV jako svou 4350. publikaci

Z anglického originálu The Secrets of the Eternal Rose 1. Venom přeložila Šárka Dvořáková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Příprava elektronické verze grafické studio Art-D

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN 978-80-252-2915-6

ISBN e-verze 978-80-252-3233-0

TEMNÉ VODY

„V ohni je síla. V krvi je život.“

– KNIHA VĚČNÉ RŮŽE

Kapitola první

Cass se naklonila přes Rialtský most a vítr jí odvál z tváře kaštanové vlasy. Nízko na obloze se valily podlouhlé obláčky.

„Cass,“ zaznělo ve vánku.

Otočila se. Vedle ní stál Falco. Hranatou čelist měl osvícenou sluncem a na rtech mu pohrával potutelný úsměv, který tak milovala. „Myslela jsem si, že…“ Hlas se jí zlomil. …jsi odjel. Opustil ji už před několika týdny.

„Vrátil jsem se pro tebe,“ pronesl.

Pohladil ji po tváři a konečkem prstu jí přejel po flíčku pih na kořeni nosu. Cass se zapotácela a Falco ji chytil za paži, aby neupadla. Díky botám na platformě byla vyšší než on, ale nezdálo se, že by si toho všiml. Naklonil k ní hlavu a přitáhl si ji k sobě.

Stáli přimknuti jeden k druhému a Cass se zachvěla. Políbili se. Lačně. Vášnivě. Falco ji objal kolem pasu a laskal ji přes vrstvenou látku jejích šatů. Cass se podlomila kolena, a tak se chytla kamenného zábradlí mostu, aby nepřepadla do vody. Druhou rukou mu zajela do vlasů a sevřela je v prstech.

„Pojď se mnou,“ zašeptal.

Cass se ani nezeptala kam. Falco ji vzal za ruku a táhl ji přes most do spletitých uliček. Obloha potemněla. Padla noc. Jeho stisk náhle zesílil. Cass na něj pohlédla a zalapala po dechu. Falco se rozpadal. Zmizely jeho vlasy i úsměv. Místo kůže byly vidět jen zuby a kosti.

Ulice se jí rozplynula před očima a Cass se ocitla uvnitř domu. Všemi směry se rozbíhaly nekonečně dlouhé temné chodby. Snažila se zachytit vlhkých zdí a její nehty zanechávaly na kamenech dlouhé rýhy. Někdo ji táhl za sebou klenutými dveřmi. Vtom zahlédla mihotavý plamínek lucerny a zjistila, že se ocitli ve skladu vína. Ona a kostlivec.

Teď však neměl tvář Falca, ale Cristiana, nevlastního bratra jejího snoubence Lucy, který ji chtěl připravit o život. Začal na ni křičet všelijaké nechutnosti o ženách, jež zavraždil.

Seshora na ni dopadla kapka vody. Cass ležela přimáčknutá k nízkému kamennému stolku. Cristian spočíval na ní a svou vahou jí drtil hrudník. K hrdlu jí přitiskl ledové ostří. Ten kousek oceli mohl znamenat její smrt, Cass však měla větší hrůzu z ruky, která nesvírala dýku, ale strhávala z ní šaty…

Posadila se na posteli a cítila, jak jí buší srdce. Oči nechala zavřené jako na konci své noční můry. Noční košili měla zbrocenou potem.

„To se mi jen zdálo,“ zamumlala. Tento sen se opakoval s železnou pravidelností. Pokaždé se trochu lišil, ale končil vždy stejně.

Otevřela oči. Svíčka na jejím toaletním stolku už dohořela. Svítit celou noc bylo drahé a nebezpečné, ale od toho dne, kdy ji Cristian napadl, nesnesla tmu. Škvírou v okenicích vnikal dovnitř úzký stříbřitý paprsek. Nastalo ráno a ona byla v pořádku. Přežila další noc.

Snažila se tu děsivou noční můru vypudit z hlavy. Nikomu se nesvěřila, co přesně se jí v den Madaleniny svatby stalo. Ani Luca netušil, že jeho nevlastní bratr neměl v úmyslu ji jen zabít, když ji nalákal do skladu vína.

Uvnitř se jí všechno sevřelo a zvedl se jí žaludek. Opřela si hlavu o polštář a snažila se uklidnit. Nadechni se. Vydechni. Dýchej.

Náhle se škrábla o něco drsného. Mezi pokrývkami ležel pergamenový svitek. Rohy se odlupovaly a inkoust se už místy vytrácel. Byl to dopis od Falca, jediný, který od něj dostala od chvíle, kdy odjel z Benátek. Cass si ho četla předešlou noc před spaním. Přečetla ho již stokrát a znala ho celý nazpaměť, ale přesto ho znovu rozvinula. Falcova sladká slůvka ji uklidňovala. Díky nim dokázala na svou noční můru zapomenout i v jeho nepřítomnosti.

Špačku,

nepřestal jsem na tebe myslet – nedokážu to. Vím, že jsi zasnoubená a že ti jde o dobro tvé rodiny, ale my dva patříme k sobě. Říkej tomu osud, jestli chceš. Já to považuju spíš za přirozený řád věcí. Tak jako smícháním barvy okru a safíru vznikne ta nejzářivější zelená, tak i my nejvíc ožijeme, když jsme spolu.

Pro Angela de Gradiho už nepracuju. Tenhle život je minulostí. Teď si vydělávám jako umělec v rezidenci jedné bohaté mecenášky. Zatím mi svěřuje jen poněkud nezáživné projekty, ale snad se to brzy změní. To, co jsem řekl, jsem myslel vážně. Jednou pro tebe vymaluju celé kaple. Každou probdělou minutou se ze mě stává lepší umělec i člověk. Jednoho dne ti nabídnu život, který si zasluhuješ, život, po kterém oba toužíme.

Jednoho dne to dokážu, nebo se o to alespoň pokusím…

Cass pohlédla na portrét Panenky Marie nad toaletním stolkem. Napadlo ji, že před pročítáním dopisu měla obraz zahalit černým závojem připevněným k rámu. Nepatřilo se, aby Panenka Marie přihlížela jejímu rozrušení kvůli muži, jenž nebyl jejím snoubencem.

O odpuštění ji však mohla požádat i později. Přitiskla si svitek k hrudi a vzpomínala na okamžik, kdy Falca viděla naposledy. Potulovali se s Lucou ulicemi ostrova San Domenico, když ho zničehonic zahlédla, jak mává na rybáře, aby ho svezl. Věděla, že odjíždí, ale netušila kam. Jedna její část chtěla pustit ruku snoubence, rozeběhnout se k němu a odjet s ním z toho malého ostrova pryč.

Přesto zůstala zavěšená do Lucy a pozorovala Falca, jak zády k ní mizí v zapadajícím slunci. Kdyby ho následovala, opustila by svou tetu Agnese a pošlapala památku svých rodičů, a to nemohla dopustit. Kromě toho nebyla úplně přesvědčená o tom, že mu může věřit. Celý jejich vztah byl založený na tajemstvích a lžích. I kdyby přestal krást mrtvoly a prodávat je Angelovi de Gradimu, znamenalo to, že by se znovu nedopustil zločinu, kdyby si uměním nevydělal na živobytí? Cass si tím nebyla jistá.

Uvědomovala si však, že jí Luca možná nikdy nebude stačit. Rozbušilo se jí srdce. Cítila Falcovy rty na svých, jako kdyby se nacházel v její ložnici. Vybavila si jejich první polibek v ateliéru, kde se učil, a s ním i pocit, jako by celý život strávila uvnitř zmrzlé lastury a až s jeho dotykem poprvé celá roztála.

Povzdychla si. Luca s ní měl v uplynulých týdnech takovou trpělivost, ochotně jí dělal společnost u jídla a občas i na procházce podél pobřeží. Minulý týden jí dal dárek, nádherný přívěsek ve tvaru lilie, jehož střed zdobil diamant. Cass ho cítila v prohlubni na krku, kde se s každým jejím nádechem vzdouval a s výdechem zase klesal. Věděla, že by z Lucy byl dokonalý manžel. Byl hezký, laskavý, bystrý, spořádaný a pocházel z uznávané benátské rodiny. A miloval ji. Dokonce tak moc, že by pro ni obětoval život – jak už ostatně dokázal. Jenže Falco byl… Falco. Jen z vyslovení jeho jména se jí zatočila hlava.

Nacházela se v bezvýchodné situaci: byla zaslíbena jednomu muži, ale vášnivě milovala jiného.

Její rozjímání přerušil hlasitý dupot před ložnicí. Cass rychle schovala dopis pod polštář. Zastrčila si neposlušný pramínek vlasů zpátky pod noční čapku a spěchala pro župan. Zavázala si ho kolem pasu, pootevřela dveře a nahlédla do chodby. Navzdory tmě spatřila spoustu podivných mužů v červeno-zlatých uniformách s meči a holemi v kožených pouzdrech.

Vojáci.

„Co se tu děje?“ zeptala se.

Vojáci se do jednoho otočili, a když ji spatřili tak spoře oděnou, rychle odvrátili zrak. „Máme příkaz prohledat pokoje signora da Peragy,“ prohlásil jeden z nich odměřeně. Na kabátci měl připevněný zlatý odznak. Cass usoudila, že jde o velitele.

„Prohledat jeho pokoje?“ opakovala nevěřícně. „Proč?“

„Raději se držte stranou, signorino.“ Voják jí to dal najevo i gestem ruky ve špinavé kožené rukavici. „Tento příkaz přišel přímo ze Senátu.“

Vtom se vedle ní objevila její gardedáma Siena, sice oblečená, ale stále rozespalá. Blonďaté vlasy měla ledabyle zastrčené pod čepec. „Signorino Cass,“ zašeptala. „Co se stalo?“

„Nemám ponětí.“ Cass se vydala za vojáky do pokoje, kde přebýval Luca. Siena ji následovala. Zůstaly stát na prahu a dívaly se, jak muži v uniformách strhávají z postele polštáře a přikrývky a házejí je na zem. Když tam nic zajímavého nenašli, přesunuli se k opotřebené kožené truhle u zdi. Vyděšená Cass přihlížela, jak jeden z vojáků odhodil přes rameno náruč plnou knih a oblečení.

„Kde je Luca?“ zvolala. „Nemáte právo prohledávat jeho věci v jeho nepřítomnosti.“

„Asi byste si měla jít promluvit přímo se signorem da Peraga,“ nadhodil nejblíže stojící voják. „Je v saloně se zbytkem oddílu.“

Zbytkem oddílu? Cass popadla Sienu za ruku, proběhla chodbou a vřítila se do hlavní místnosti vily. Okenice byly stále zavřené, ale prostorný salon osvětlovaly plameny pochodní. Agnesina harfa a sochy andělů, které stály po obou jejích stranách, házely na mramorovou podlahu znetvořené mihotavé stíny. Luca stál u sametového divanu a mluvil s další skupinou vojáků. Cass jich napočítala sedm. Byli cítit potem, pivem a popelem. Před očima se jí míhala šarlatová a zlatá barva. Vojáci mezitím jejího snoubence obstoupili jako lvi, kteří se chystají zaútočit.

„Luco! Co se stalo?“ Proklestila si k němu cestu mořem rudých uniforem tak prudce, že mu málem padla do náručí. Uvědomila si, že už je to docela dlouho, co se mu naposledy ocitla tak blízko, aby viděla, jak má kraje hnědých očí zbarvené do barvy medu a cítila na jeho oblečení vůni citrusů a skořice.

„Chtějí mne zatknout,“ vysvětlil jí s ledovým klidem.

Cass měla pocit, že se pod ní propadla zem. „Z jakého důvodu? A kdo to přikázal?“ Na okamžik přitiskla tvář na jeho širokou hruď, aby ji schovala před tančícími plameny pochodně nejblíže stojícího vojáka. Lucův hedvábný kabátek jí ožehlou tvář krásně ochladil.

„Co má tohle všechno znamenat?“

Cass zaslechla Narissin pronikavý hlas a odtáhla se. Narissa byla Agnesina gardedáma a neoficiálně také druhá nejdůležitější osoba ve vile. Tahle zavalitá žena s prošedivělými vlasy se rozhlížela kolem sebe a v obličeji se jí zračilo zděšení i zlost.

V rohu salonu se shluklo služebnictvo. Siena stála u dveří a opírala se o zeď, jako by měla každým okamžikem omdlít. Něco tiše vysvětlovala Narisse a divoce při tom gestikulovala, ale Cass nerozpoznala, co přesně říkají. Připadalo jí, jako kdyby se ještě neprobudila ze snu. Všechno kolem ní působilo podivně a nesouvisle. Za gardedámami postával Bortolo, Agnesin postarší slepý majordomus, a tvářil se zmateně. V jiných dveřích se tiše choulily tři služky s vytřeštěnýma očima.

Náhle Cass zaslechla tak hlasité rány, že až nadskočila. Znělo to, jako kdyby vojáci holemi cupovali Lucovy věci na kousíčky. Vzhledem k panujícímu hluku si byla skoro jistá, že probudili i Agnese. Věděla, že by za ní měla jít, ale nedokázala opustit Lucu.

Cass přihlížela, jak se Narissa vydala k jeho pokojům. Nepochybně se chtěla ujistit, že vojáci nic neukradnou nebo nezničí nábytek. Cass bylo jasné, že se sem Agnese přibelhá hned, jakmile se dozví, co se tu děje. Doufala, že se Narissa zvládne postarat o vojáky i tetu, která byla příliš zesláblá na to, aby nastalou situaci dokázala nějak řešit. Její poslední záchvat vyvolaný nerovnováhou tělesných šťáv vyžadoval rozsáhlé pouštění žilou a doktor jí doporučil několikadenní klid na lůžku.

„Na základě jakého obvinění chcete zatknout mého snoubence?“ otázala se Cass znovu vojáků. Když jí nikdo neodpověděl, obrátila se na nejbližšího z nich. Měl prošedivělou bradku a na hrudi se mu třpytilo několik odznaků. Možná byl velitelem právě on a ne muž dohlížející na plenící vojáky. „Vy. Odpovězte mi.“ Voják na ni soucitně pohlédl, ale neřekl ani slovo.

Cass se otočila na Lucu. „Tohle je šílenství!“

„Oni nám nemohou říct, z čeho jsem obviněn.“ Luca jí položil ruce na ramena. „Pravděpodobně to ani nevědí. Jen poslouchají rozkazy.“ Dotkl se rty její tváře a pak je natočil k jejímu uchu. „Buď silná,“ zašeptal. „A drž se co nejdál od signora Duboise.“

„Má s tímhle něco společného?“ Cass věděla, že se s ním Luca setkal před pouhým dnem a zdálo se, že všechny podezřelé záležitosti v Benátkách se týkají právě tohoto Francouze. Před několika týdny nařídil Cristianovi, nevlastnímu bratrovi Lucy, aby se „zbavil“ jedné služky ze svého paláce. Dívčino zohavené tělo se vynořilo v kanálu Grande a teď se pohřešovala i jeho další služka Feliciana, Sienina sestra. Cass se každý večer modlila k svatému Antonínovi za její šťastný návrat, ale vnitřně se obávala nejhoršího.

Luca neodpověděl. Zbývající vojáci se seřadili v saloně. Jejich pátrání bylo zjevně u konce. Celkem obě skupiny tvořilo kolem dvaceti mužů. Vážně si Senát myslel, že jich bude na zdolání jednoho muže potřeba tolik?

„Našli jste něco?“ Voják s prošedivělou bradkou zvedl pochodeň a osvítil tak tváře svých kumpánů.

„Nic,“ vyštěkl jeden z vojáků.

Všichni z nich Lucu a Cass obklopili a oddělili je tak od zbytku obyvatel vily. Z jejich pochodní sálal takový žár, že se Cass celá místnost rozmazala před očima. Prudce zamrkala, ale ve vzduchu stále poletovaly zlatavé mžitky, které splývaly s oceánem šarlatově zbarvené látky a odrážely odznaky a rukojeti mečů. Opřela se jednou rukou o Lucu a snažila se udržet na nohou.

„Signor da Peraga teď musí jít s námi,“ prohlásil jeden z vojáků. Sundal si z opasku smyčku lana, obtočil ji Lucovi kolem zápěstí a pevně mu je svázal za zády.

„Ne!“ Cass ho chytila kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Potlačila vzlykot, ale uronila slzu, která jí po tváři stekla dříve, než ji stihla setřít.

„Všechno se zase urovná, Cass,“ ujišťoval ji Luca. Naklonil se k ní a olízl jí slzu svými rty. „Neplač.“

Jeden z mužů vzal Cass za rameno a odstrčil ji. Cass klopýtla a ztratila rovnováhu. Náhle se vedle ní zjevila Siena, aby ji zachytila. Vojáci obklopili Lucu a vlekli ho ke schodišti. Zabouchli vchodové dveře a Cass se rozeběhla k oknu. Obloha už nebyla stříbrná, ale modrá. Vojáci uhasili pochodně ve vodě a přinutili Lucu nastoupit na robustní dřevěnou loď. Bílé plachty se napnuly ve větru a loď odrazila od mola. Ačkoliv denního světla bylo ještě pomálu, Cass by přísahala, že se na ni Luca otočil, než zmizeli z dohledu. Přitiskla ruku na okno a dýchala tak prudce, až se sklo zamlžilo.

Luca byl pryč.

„Členové Řádu se musejí spojit proti svým nepřátelům. Nikdo, dokonce ani církev, nesmí ohrozit naše vznešené úmysly.“

– KNIHA VĚČNÉ RŮŽE

Kapitola druhá

Cass zaslechla Narissin hlas ještě předtím, než ji spatřila, jak pomáhá její tetě dojít do salonu. „Krůček po krůčku. Výborně, signoro. Pomalu a opatrně,“ pravila Narissa, zatímco Agnese podpírala po cestě chodbou.

„Teto Agnese!“ zvolala Cass a otřela si tvář rukou. Nechtěla, aby teta viděla, jak je vyděšená. „Měla byste být v posteli.“

„Vysvětlete mi,“ sípala Agnese, „proč si ti ničemové mysleli, že mohou zničit můj domov.“ Ukázala směrem k Lucově pokoji. „Vypadá to tam jak po konci světa.“

„Tvrdili, že mají příkaz prohledat Lucovy komnaty,“ sdělila jí Cass. Ale co hledali?

„Příkaz,“ odfrkla si Agnese. „Neboj se, Cassandro. Brzy dostanou jiný příkaz.“ Přitiskla si ruku na hruď, jako kdyby ji vyčerpávalo i pouhé mluvení. „Narisso, ráda bych se vrátila do svého pokoje. Přineste mi vosk a pergamen. Okamžitě rozešlu několik dopisů.“ Zavěšená do své gardedámy klopýtala zpátky chodbou a nařizovala: „A ať někdo ihned uklidí ten pokoj – neexistuje nic horšího než převrhnutá židle.“

Siena se dotkla Cassina ramene. „Já to udělám.“

Cass zaplavil zvláštní ochranitelský pud. Nechtěla, aby se Lucových osobních věcí dotýkal někdo jiný. „Ne, o tohle se postarám já,“ odvětila rychle. „Ty půjdeš na trh a nastražíš uši. Možná bude o jeho zatčení někdo mluvit.“

Siena se uklonila. „Jak si přejete, signorino Cass.“

Cass už se mezitím vydala do Lucových komnat. Na prahu se zastavila a zadržela dech, protože se bála, co ji čeká. Postel s baldachýnem sice stála, ale vypadalo to, že se každým okamžikem zřítí k zemi. Šatní skříň i mycí stolek byly převržené, ale nerozbily se. Všechno jeho pěkné oblečení bylo vyházeno z polic skříně na zem. Před truhlou se povalovaly knihy a punčochy.

Cassin kocourek Slipper si pohrával s límcem lemovaným kožešinou, který ležel na hromadě Lucových svršků. „Huš,“ zahnala ho Cass a poklekla před skříň.

Slipper odhopsal ke spleti punčoch. Cass začala skládat Lucovy kalhoty a kabátce a vracela je zpátky na police do skříně. Z šedého kabátku ušitého na míru zachytila závan jeho vůně – citrusů a skořice – a musela se držet, aby se nerozplakala.

V duchu si připomněla, že pláč nikomu nepomůže.

Poté se pustila do jeho košil. Lněná látka měla záhyby na hrudi a ramenou. Luca si skládal i spodní prádlo. Cass pečlivě vracela každý záhyb na své místo. Řekla si, že došlo k omylu a že až se Luca záhy vrátí domů, bude chtít své oblečení najít složené přesně tak, jak bylo.

Slipper někde vyštrachal kousek fialové stuhy a pyšně se s ní v zubech promenoval po pokoji. Cass ho chvilku pozorovala a pak se přesunula k haldě před truhlou.

Pečlivě spárovala dlouhé punčochy a něžně je uložila dozadu do truhly. Knihy navršila do štosu a letmo přelétla každý název. Většina z nich se týkala práva a politických věd – předmětů, které Luca studoval na univerzitě – ale jedním ze svazků vázaných v kůži byl příběh od Shakespeara, který si četla, když se před pár týdny poprvé vrátil do Benátek. Lucu příběhy nikdy moc nezajímaly, a ty milostné už vůbec ne. Cass napadlo, jestli ho nezměnila tak, jak ji změnil Falco.

Pokoj už vypadal lépe. Kéž by se stejně snadno mohli dát do pořádku i lidé a jejich životy, pomyslela si. Co asi Luca právě dělá? Má strach? A kde vlastně skončil? Drží ho v nějaké čisté osvětlené místnosti s teplou vodou a pořádným jídlem, nebo v zaplaveném vězení plném krys? Doufala, že se Siena vrátí ze své pochůzky co nejdřív. Byla si jistá, že někdo ze služebnictva bude šířit klepy o zatčení šlechtice. Rozhodla se, že jakmile se dozví, z čeho je obviněn, vydá se do Dóžecího paláce a bude se dožadovat, aby jí dovolili jednat jeho jménem. A když už tam bude, možná by mohla uplatit strážce, aby svého snoubence zahlédla alespoň na minutu či dvě.

Přendala knihy do Lucovy truhly a zvedla se. Když kráčela ke dveřím, uvolnil se jí přívěsek ve tvaru lilie a vklouzl jí za živůtek.

Cass ho vytáhla a chvilku obdivovala jeho krásu. Kulatý diamant rámovaly čtyři stříbrné okvětní lístky. Zvedla ho ke světlu a dívala se, jak diamant odráží sluneční svit a rozptyluje paprsky po Lucově komnatě.

Slipper si přestal hrát se stuhou a vrhl se na jeden z tančících proužků světla, jenže místo toho narazil do zdi.

„Slippere!“ vykřikla Cass a málem náhrdelník upustila. „Není ti nic?“

Jako kdyby jí rozuměl, potácel se chvilku omráčeně dokola, pak si olízl tlapku a obličej, a vzápětí skočil po dalším světlém bodě.

Cass se opět zadívala na přívěsek. Zatímco se ho snažila zapnout, myslela na den, kdy jí ho Luca daroval. Četla si v zahradě, když k ní přišel kolem domu a v ruce držel světlou lilii.

„Grazie,“ poděkovala mu, když ji položil vedle ní na lavičku. Pak jí oči opět zalétly ke knížce. Neměla v úmyslu ho ignorovat, ale byla plně ponořena do příběhu.

„Cass.“ Natočil hlavu k zadní části zahrady, kde na dřevěné mřížce kvetly popínavé růže. Mezi nimi byla zastrčená další světle růžová lilie.

Cass nadzdvihla obočí, ale pak to vzdala a knížku zaklapla. Když byla mladší, hrávali spolu tuhle hru v paláci jeho rodičů i u Agnese. Luca pro ni schovával různé dárečky a místo jejich úkrytu označoval liliemi.

Cass s úsměvem na rtech vstala a došla k růžové lilii, kterou strčil do dřevěné mřížky. Za jejími křehkými okvětními lístky spatřila zlatou krabičku připevněnou k laťce. A v ní tento náhrdelník. Cass si vybavila jeho jemné dotyky a závan jeho dechu na kůži, když se k ní sklonil, aby jí ho zapnul kolem krku.

Hodiny na stěně odbily a Cass s údivem zjistila, že je v jeho pokoji už téměř dvě hodiny. Prošla chodbou a tiše zaklepala na dveře tetiny ložnice. Žádná odpověď. Když nahlédla dovnitř, zjistila, že Agnese spí. Tělo mělo vypodložené několika vyšívanými polštáři.

Její zdravotní stav se zhoršil po Madalenině svatbě. Někdy ji Cass slyšela v noci kašlat. Dívala se, jak se jí pod županem zvedá a klesá hruď. Zdálo se, že jí dýchání činí potíže, její výdechy byly jen mělké a sípavé. Jedna ruka se zkroucenými a nateklými prsty jí visela přes okraj postele.

Cass došla až k ní, poklekla, zvedla jí paži a položila jí ruku do klína. Stařena se ani nepohnula a Cass neměla to srdce ji vzbudit.

Když vyklouzla z pokoje a zavřela za sebou dveře, viděla, že po chodbě spěchá Siena. Obě otevřely ústa, ale Siena promluvila jako první. „Pojďte rychle, signorino Cass,“ prohlásila se široce rozevřenýma očima.

„Proč?“ zeptala se Cass. „Co se stalo?“

Siena popadala dech a schovala si třesoucí se ruce do záhybů šatů. „Jde o mou sestru,“ pravila. „Našla jsem ji.“

„Existence Řádu musí zůstat utajena a noví členové musí být vybíráni co nejopatrněji a v co nejmenším počtu.“

– KNIHA VĚČNÉ RŮŽE

Kapitola třetí

Siena vzala Cass za ruku v rukavičce, aby v botách na platformě neupadla. Kličkovaly úzkými uličkami Rialta, hlavního benátského ostrova. Z postranního průchodu vešly na širokou promenádu lemující kanál Grande. Všude bylo plno rolníků nesoucích papírové balíčky a pytle se zeleninou. Siena zamířila ke klenutému vchodu na trh, kde skoro všichni nakupovali jídlo a bylinky.

Ženy rolníků a starší děti zápasily o místo před stánky. Cass si vzpomněla na rušnou uličku ve Fondamenta delle Tette, kde s Falcem zjišťovali identitu mrtvé ženy, kterou Cass před několika týdny našla v hrobce komtesy Liviany.

Tato část Benátek byla plná nevěstinců. Tržiště však na Cass působilo skoro stejně děsivě. Venku cikáni nabízeli různé cetky a uvnitř rybáři zavěšovali své úlovky. V davu se mohl schovávat kdokoliv – podvodníci, zloději. Cristian.

„Ona čeká tady?“ zeptala se Cass.

„Ano.“ Siena ji netrpělivě táhla za sebou.

Cass se znovu zadívala na dav lidí. Náhle mezi chlapci v zářivě barevném oblečení, kteří si klestili cestu k obloukům, zahlédla zezadu muže s blond vlasy po ramena. Cristian. Prudce se zastavila a málem uklouzla na vlhkých kočičích hlavách pokrytých odpadky. „Běž pro ni. Já tu počkám.“

Siena na ni zkoumavě pohlédla. „Jenže ona sem nepřijde. Bojí se, že ji někdo uvidí a řekne to signoru Duboisovi.“

Cass si v duchu spílala za to, že se chová jako zbabělec. Luca ji ujistil, že Cristian opustil Benátky jednou provždy. Neexistoval žádný důvod, aby ho viděla v každém davu. „Tak mě veď,“ pronesla.

Následovala Sienu na trh a ze všech těch vzájemně se překřikujících prodejců a zákazníků ji rozbolela hlava. Ze zápachu ryb a potu se jí zvedl žaludek. Chtěla si z kapsy vyndat vějíř, ale lidé tu na sebe byli namačkáni jako sardinky. Na okamžik se zastavila a přitiskla si k ústům ruku v rukavičce, aby potlačila nevolnost.

Siena na ni rychle pohlédla přes rameno. „Málem jsem zapomněla.“ Vytáhla z kapsy malý látkový sáček a podala jí ho. „Dýchejte skrz něj.“

Cass sáček s bylinkami vděčně přijala. Přitiskla si ho k ústům a nosu a vdechla vůni máty a rozmarýnu. Přelétla očima tváře v davu. Muž s blond vlasy stál náhle přímo před ní a nabízel jí rybu. Zblízka nebyl Cristianovi vůbec podobný. Idiota, pomyslela si. Přesto jí srdce stále bušilo jako o závod.

Siena ji vedla hlavní uličkou podél stánků a ladně proplouvala mezi ostatními. Cass se snažila o to samé, ale připadala si při tom nemotorně. Klopýtala v botách na platformě, neustále se někomu omlouvala a občas někomu šlápla na palec. V jedné ruce sevřela látku šatů, protože měla pocit, že se jí při každém letmém dotyku někdo snaží vytáhnout z kapsy kožený váček plný mincí.

Vtom se kolem ní protlačila žena v jednoduchých mušelínových šatech, která za sebou obratně vedla i své tři dcery. Když ji míjela nejmladší z nich, dotkla se jemné látky její sukně. Cass si opět připadala hloupě. Proč měla strach z místa, na které Siena chodila skoro každý den?

Zatímco se Sienou kličkovaly hlouběji do útrob trhu, začali na ni vzrušeně pokřikovat někteří prodavači a nabízeli jí vykuchané ryby nebo obrovské olihně. Napadlo ji, že pěkně oblečenou šlechtičnu tady asi moc často nevidí. Rychle odvrátila oči od podélně rozříznuté ryby, která byla rozchlípená, aby bylo vidět její hladké bílé maso. Siena jí sdělila, že jde o mořského vlka. Cass nikdy vnitřek syrové ryby tak zblízka neviděla. Doufala, že kuchař připraví k obědu kuře.

Siena ji táhla kolem stánku, ve kterém se v proutěných koších kupily krevety a škeble. Cass by přísahala, že jí jeden z kotníků sevřela něčí ruka. Zavrávorala a shodila několik mušlí na zem. Zespoda zaslechla tklivé zamňoukání. Když se tam zadívala, spatřila vyzáblou černou kočku, která se znovu dotkla ocasem její nohy a pak se vrhla na jednu ze spadlých krevet. Cass zamumlala něco na omluvu a hodila rozzlobenému prodavači měděnou minci.

Nakonec prošly kolem všech darů moře až na druhou stranu trhu, kde lidé prodávali své výpěstky. Páchlo to tu skoro stejně, ale alespoň se nemusela děsit pohledu na vykuchanou rybu. Hnijícího ovoce viděla v životě už spoustu. Služebnictvo ho občas koupilo těsně předtím, než se začalo kazit. Agnese velice ráda nakupovala za výhodnou cenu.

Siena zatáhla Cass za stánek s hroznovým vínem a hruškami. Vedle hromady prázdných dřevěných beden klečela žebračka v hnědých vlněných šatech a černém plášti s kapucí staženou tak nízko, aby jí nebylo vidět do obličeje. V rukách svírala napůl shnilou hrušku, kterou bezpochyby našla na dně jedné z beden.

„Přivedla jsem Cass,“ zašeptala Siena.

Žebračka vzhlédla a Cass okamžitě rozpoznala Felicianiny zářivě modré oči. Potlačila radostný výkřik, aby na ni neupoutala pozornost. Nemohla tomu uvěřit. Chtěla jí toho tolik říci. A také se jí na tolik zeptat.

Pak si ji však prohlédla víc zblízka. Na levé do žluta zbarvené tváři měla šrám a rty nateklé a plné strupů. Jak se ze Sieniny starší sestry překypující životem mohla stát tahle žena vyhublá na kost s kůží plnou modřin?

Vtom se zpoza stánku vynořila postarší žena se snědou tváří zbrázděnou vráskami a odložila na hromadu další prázdnou bednu. Feliciana sklonila hlavu. „Měla bys hledat útočiště v klášteře,“ řekla žena. „Tady na ulici se o tebe pánbůh postará jen stěží.“ Feliciana přikývla, aniž by nadzvedla bradu. Někdo zahulákal před stánkem a prodavačka zmizela.

Cass šmátrala po kapsách, jako kdyby hledala drobné, a přitom tiše pravila: „Vrátíš se s námi do vily. Všechno ostatní vyřešíme, až budeš v bezpečí.“

Feliciana znovu přikývla. „Ale co řeknete gondoliérovi?“ zašeptala. „Kdyby mě někdo poznal –“

„Já se Giuseppa zbavím,“ prohlásila Siena. „Povím mu, že půjdeme ke tkalci objednat nějakou látku a pak se projdeme po náměstí San Marco. Řeknu mu, ať se vrátí do vily, že se domů dopravíme samy.“

„Dobrý nápad, Sieno.“ Cass se otočila zpátky na Felicianu. „Nikdo tě nepozná.“ I kdyby nebyla vyzáblá a samá modřina, v plášti s kápí a prostých vlněných šatech by se uprchlá služka dala snadno zaměnit s tetou Agnese.

„Zůstaňte tu s ní, signorino Cass,“ požádala ji Siena, jako kdyby se bála, že by její sestra mohla zmizet jako duch, kdyby ji tu nechaly samotnou. „Najdu někoho, kdo nás zaveze domů.“ Siena se vydala směrem ke kanálu Grande.

Cass si uvědomovala, jak kolemjdoucím lidem musí připadat zvláštní, že se šlechtična sklání nad žebračkou, ale bylo jí to jedno. „Jsi nemocná?“ zeptala se a poklekla, aby na ni lépe viděla. Feliciana měla tmavé kruhy pod očima a prsty, které jí trčely z nadměrně velkých rukávů pláště, připomínaly větvičky.

„Spíš unavená z toho neustálého schovávání,“ odpověděla Feliciana a pousmála se. „A vyhladovělá.“ Zakousla se do dobré části hrušky a pomalu přežvykovala, jako by už dlouho nic pořádného nejedla.

„Ovšem. Co to jen se mnou je?“ Cass poodešla před stánek, kde koupila další hrušku a hrozen vína.

„Cass – signorino Cass,“ opravila se Feliciana, když se Cass vrátila. „Neřekla jsem to proto, aby –“

„Já vím,“ pronesla Cass a podala jí ovoce. „Chtěla jsem ti ho koupit.“

Feliciana dojedla nezkaženou část hrušky a pak se pustila do hroznového vína. S každou kuličkou se jí na tváři hrající všemi barvami objevoval čím dál větší úsměv, jako kdyby šlo o to nejvybranější jídlo v celých Benátkách.

Když se Siena vrátila, oznámila Cass radostnou novinu, že se nebudou muset vracet přes zaplněný trh. „Musela jsem gondoliérovi slíbit, že mu zaplatíme i zpáteční cestu, signorino Cass,“ prohlásila omluvně. „Víte, jak neradi jezdí až na ostrovy.“

„To nevadí.“ Cass by obětovala celý obsah svého váčku, aby svou bývalou gardedámu dostala do bezpečí.

Feliciana si nechala kapuci staženou hluboko do tváře a všechny tři se protlačily ven zadním východem. Pak zamířily ke gondole uvázané u kraje kanálu Grande. Postarší gondoliér jim pomohl nastoupit. Cass se mu bezděčně zadívala na ruce, aby se ujistila, že na nich nemá prsten se znakem květiny se šesti okvětními lístky. Netušila, co ten symbol znamená, ale viděla ho na prstenu, který Falco našel v Livianině hrobce, a poté i na fasádě dílny Angela de Gradiho plné částí těl. Dokonce si všimla, že podobný prsten nosí i Donna Domacettiová, největší drbna v celých Benátkách. Věděla, že tento znak zvěstuje strašlivé věci.

Vypadalo by podezřele, kdyby dorazily domů hned po Giuseppovi, a tak Cass řekla gondoliérovi, že jí není dobře, a nakázala mu, aby jel co nejpomaleji. Stařec se zamračil, ale začal veslovat pozvolněji.

Cass se posadila dovnitř felzy a Siena s Felicianou poklekly čelem k ní na stupínek potažený kůží. Všechny tři k sobě sklonily hlavy a tiše rozmlouvaly.

„Co se stalo?“ otázala se Siena a odhrnula své sestře kapuci tak, aby jí viděla do očí. „Ublížil ti?“ Cass věděla, že má na mysli Duboise.

Feliciana zavrtěla hlavou a kousla se do rtu. „Ne. Neublížil. Joseph mě… měl rád.“ Vyhnula se Sienině pohledu a Cass zauvažovala, čím jí Joseph Dubois dával najevo svou náklonnost a jak hodně se s ním Feliciana sblížila, když používala jeho křestní jméno. „Všechny dívky si špitaly, že se mu líbí i Sophia a že s ním možná čeká dítě.“ Feliciana poněkud znejistěla. „Když zmizela, myslela jsem si, že utekla. Že třeba odešla do kláštera, aby tam vyčkala, dokud se to malé nenarodí.“

V tu chvíli gondola právě proplouvala kolem kláštera delle Zitelle na ostrově Giudecca, který se nacházel téměř přímo naproti vjezdu do kanálu Grande. Klášter fungoval nejen jako boží svatostánek, ale i jako útulek pro svobodné ženy. Přístřeší tam hledaly neprovdané dívky i prostitutky, ať už zdravé či nemocné.

Feliciana se zachvěla. „Jenže pak jsem ho zaslechla, jak mluví s mužem, kterého jsem občas zahlédla v paláci – dalším Francouzem – o tom, co je třeba udělat se Sophií. Že se jí má zbavit.“

Cass se sevřelo hrdlo. Cristian.

„Pak jsem se doslechla, že z kanálu Grande vytáhli její tělo. Od toho dne jsem na toho muže narážela čím dál tím víc. Bála jsem se, že mě viděl, jak poslouchám jeho rozhovor s Josephem.“ Felicianě potemněly oči. „Nechtěla jsem být další na řadě.“

Cass k ní natáhla ruku a rychle ji stiskla. „Teď už jsi v bezpečí,“ prohlásila a doufala, že má pravdu. Rozhodla se, že jí o událostech uplynulých týdnů poví až ve vile. Nebylo záhodno mluvit o tom na lodi. V Benátkách měla uši i voda.

Siena nespouštěla oči ze své sestry. „Takže ty a signor Dubois jste byli –“

Feliciana prudce zavrtěla hlavou. „Ne. Ale byla by to jen otázka času.“ Když viděla, jak to Sienu šokovalo, dodala: „Nebuď naivní. Žádná žena neodmítne svého pána, alespoň pokud nechce přijít o práci.“

Cass se vyklonila z kabinky a pokradmu pohlédla na gondoliéra. Muž upíral zrak dolů na lagunu a sledoval pohyb vesla.

Feliciana se hořce zasmála. „Chudák Sophia. Jedna z jejích spolubydlících mi řekla, že si myslela, že ji převezou do Duboisova paláce na pevnině, kde bude mít vlastní komnaty. Místo toho skončila pod zemí.“

„Proč ses nevydala přímo na San Domenico?“ zeptala se jí Cass. „Siena a já bychom ti pomohly. Ochránily bychom tě.“

Feliciana se zasmála. „A co vaše teta? Měla jsem jen tak přijít a říct: ,Scusi, signoro Querini, vezmete mě znovu do služby?´ Bála jsem se, že by mě hned poslala zpátky k Josephovi. A i kdyby ne, jak jsem si mohla být jistá, že neohrozím obyvatele vily?“

„Aspoň jsi mi ale měla poslat vzkaz,“ pronesla Siena vyčítavým tónem. „Myslela jsem si, že jsi mrtvá. Obě jsme si to myslely.“

Feliciana chytla svou sestru za paži. „Nikdy jsem tě neměla opustit. Domnívala jsem se, že kdyby se mi v paláci Dubois dařilo, mohla bych svého pána přesvědčit, aby tě taky najal. Chtěla jsem, abychom znovu pracovaly spolu.“

Gondola přeplula přes lagunu a projížděla mezi ostrovy Giudecca a San Giorgio Maggiore. Cass věděla, že za pár minut doplují k severnímu pobřeží San Domenica. „Slíbil, že nás zaveze k Agnesinu soukromému molu,“ poznamenala Siena.

„A co pak?“ otázala se Feliciana a opět si stáhla kapuci hluboko do tváře.

„Siena vejde dovnitř vchodem pro služebnictvo a my zatím počkáme u postranního trávníku,“ rozhodla Cass. „Budeme blízko zdi, aby na nás nebylo vidět z žádného okna. Siena zjistí, jak se věci mají, a vrátí se pro nás.“

Gondoliér přivázal loďku k Agnesině molu a všechny tři dívky vystoupily. Siena zmizela ve vile, zatímco Cass s Felicianou obcházely pozemek a držely se z dohledu. Po několika minutách se Siena vrátila a všechny se proplížily hlavním vchodem nahoru po schodech. V salonu sice narazily na Bortola, Agnesina majordoma, ten však jako obvykle podřimoval. Dívky spěchaly do zadní části vily, kde měly Cass a Agnese ložnici. Všechny tři se najednou protlačily do Cassina pokoje a dveře se za nimi zaklaply.

Feliciana obě šokovala, když si sundala kápi a odhalila skoro plešatou hlavu. Siena zasténala a Feliciana ji pohladila po ruce. „Jsou to jen vlasy. Zase narostou. Ačkoliv se zdálo, že sestra, která mi je oholila, se v tom přímo zvráceně vyžívala.“

„Takže ty jsi opravdu vstoupila do kláštera?“ zeptala se Cass nevěřícně. Představa živočišné Feliciany v konventu jí přišla stejně absurdní, jako kdyby se z tiché Sieny stala kurtizána.

„Neměla jsem na vybranou,“ odpověděla Feliciana. „Šla jsem do kláštera delle Zitelle a tam mi nabídli místo v konventu na ostrově San Giorgio Maggiore. Jenže jeptišky se ke mně chovaly ošklivě. V noci mě pravidelně budily k modlitbám. Pokaždé, když jsem se opozdila nebo jsem byla ,drzá,´ musela jsem pod svršky nosit oděv z kozích chlupů. Ty mi rozedraly kůži do krve a nemohla jsem spát. Taky jsem musela vyprazdňovat všechny nočníky v celém konventu a drhnout podlahu tak dlouho, až mi krvácely prsty.“ Pohlédla na rozpraskané a nateklé konečky prstů a svraštila obličej bolestí. „Minulý týden jsem zahlédla jednu ze sester hovořit s mužem, který mi připadal povědomý. Bála jsem se, že mě hledají Josephovi muži. Po setmění jsem odtamtud utekla a vrátila se do města. Přes den jsem se schovávala na trhu a noci jsem trávila zamčená v židovském ghettu. Přespávala jsem v zadní místnosti jednoho řeznictví. Věděla jsem, že jednoho dne potkám na trhu někoho, komu můžu věřit.“

Siena svou sestru pohladila po blonďatém chmýří, které jí zbylo na hlavě. „Pořád nemohu uvěřit, že jsi tady,“ zašeptala.

„Věř tomu.“ Feliciana jí položila své vyhublé paže kolem krku a obě sestry se objaly. Pak se Feliciana otočila na Cass, chytla ji za ruce a vtiskla jí polibek na tvář. „Zachránily jste mě,“ pravila. „Obě.“

Cass se musela přemoct, aby neucukla. Sienina sestra páchla skoro stejně jako tržiště.

Feliciana se odtáhla a přitáhla si k obličeji lem rukávu. „Fuj, páchnu jako zkažená oliheň.“ Zadívala se na Cass s prosebným výrazem ve tváři. „Nemohla bych se tu pro dobro nás všech někde umýt?“ Pohlédla na Sienu.

„Samozřejmě,“ přitakala Cass. „Siena ti přinese vše potřebné.“ Pak si významně odkašlala. „Jen to proveď nenápadně.“

Siena odběhla. Cass si stále ještě nebyla jistá, kam přesně by měla Felicianu schovat. Služebné byly pěkné drbny, a kdyby ji některá z nich spatřila, věděly by o tom do konce týdne celé Benátky. Napadlo ji, že by svou bývalou gardedámu mohla ukrýt do majordomova pokoje. Tam by ji nikdo neviděl. Bortolo byl totiž tak slepý, že i kdyby vyzáblá Feliciana stála s rozpřaženýma rukama, pravděpodobně by ji považoval za věšák.

Vtom dostala jiný nápad. Hned naproti majordomově kanceláři se nacházel sklad s Agnesinými věcmi. Kdyby se jí podařilo získat klíč, mohla by ji skrýt v přízemí, kde by ji jen tak někdo neobjevil. Bylo by to daleko bezpečnější, než kdyby se ji Siena pokusila schovat v prostorách vyhrazených pro služebnictvo.

Siena se vrátila s dvěma hliněnými džbány plnými teplé vody a ranečkem oblečení strčeným pod paží. Nalila vodu do lavoru v Cassině maličké koupelně. Feliciana si sundala plášť a šaty a vstoupila dovnitř jen v košilce. Během uplynulého měsíce ztratila tolik váhy, že si Cass všimla, jak jí pod tenkou látkou vystupují žebra. „Spálíš tohle oblečení, prosím?“ požádala Feliciana svou sestru.

Siena sebrala její prostý oděv a posadila se na postel vedle Cass. Té zalétávaly oči od dveří ke koupelně a malému oltáři. Pod krucifixem připevněným ke zdi stála na mramorovém podstavci malá soška jejího oblíbeného svatého. Svatý Antonín. Cass se k němu často modlila za věci, které ztratila. Teď mu poděkovala za to, co našla. Zaslechla, jak si Feliciana při mytí pobrukuje, a zahřálo ji to u srdce. Sice byla vychrtlá, plešatá a samá modřina, ale stále byla tou temperamentní dívkou, která jí dobré čtyři roky dělala gardedámu. Alespoň že jí její utrpení neublížilo na duši.

„Myslím, že bychom ji zatím měly ukrýt dole,“ prohlásila Cass potichu, ačkoliv věděla, že tím Sieně uštědří zklamání. „V Agnesině skladu.“

„Doufala jsem, že by mohla zůstat u mě.“ Siena sevřela v rukách látku šatů.

„Je to příliš nebezpečné,“ namítla Cass. „Někdo ji zahlédne a celé tržiště si bude povídat o tom, že se našla.“

Siena pomalu přikývla. „Máte pravdu.“ Pak se na ni pousmála. „A sklad vaší tety je pořád mnohem lepší než klášter nebo ghetto. Aspoň jí tam můžeme nosit jídlo. A navštěvovat ji, kdykoliv budeme chtít.“

Feliciana se vynořila z koupelny oděná do prostého bílého čepečku a Sienina nejnovějšího stejnokroje pro služebné, modrošedých šatů po kotníky, které jí byly příliš velké. Dosedla na postel mezi Cass a Sienu. „Řešíte, co se mnou udělat?“ zeptala se.

„Zůstaneš v mém pokoji, dokud všichni neusnou,“ pronesla Cass odhodlaně. „Pak se s tebou proplížíme dolů. Služebné tam ani moc neuklízejí, takže tě tam nebude nikdo rušit.“ Navzdory tomu netušila, jak dlouho se jim tam Felicianu podaří schovávat, než si někdo všimne Sieniných návštěv – nebo se tam Feliciana zblázní nudou. Ale s tím si teď nechtěla dělat starosti.

Vtom někdo hlasitě zaklepal na dveře. Cass ztuhla. Siena vyjekla. Feliciana vyskočila a zalezla pod postel právě ve chvíli, kdy se dveře prudce otevřely.

„Církev se chová pošetile, když srovnává kacířské skutky, které však za sebou nezanechávají žádné oběti, se zločiny jako je loupež či vražda. Jde o snadný způsob, jak se zbavit těch, kdo nám stojí v cestě.“

– KNIHA VĚČNÉ RŮŽE

Kapitola čtvrtá

„Vstupte,“ pravila Cass nevinně. „Aha, vy už jste tady.“

Ve dveřích stála Narissa, Agnesina komorná. Ruce měla překřížené přes velké břicho a měřila si Cass i Sienu, které seděly na posteli, přimhouřenýma očima. Siena okamžitě vyskočila, aby jí neudělala přednášku o tom, kde smí a nesmí služky sedět.

„Pojď, Sieno,“ vybídla ji, „nebo zmeškáš večeři.“ Pak se zadívala na Cassiny zmuchlané šaty a nadzdvihla obočí. „Budete dnes večeřet, signorino Cassandro? Nebo už jste přestala jíst nadobro?“

Cass měla na jazyku, že nemá hlad, ale pak si uvědomila, že potřebuje jídlo pro Felicianu. „Vlastně mám hlad jako vlk,“ prohlásila. „Můžete požádat kuchaře, aby pro mě dnes večer připravil plný tác?“

Narissa odměřeně přikývla, uklonila se a otočila se ke dveřím. Siena ji s kajícným výrazem následovala.

Cass napočítala do třiceti a pak nakoukla pod postel. Feliciana ležela na zádech v úzkém černém prostoru a skoro se zdálo, že se tam cítí pohodlně. K boku se jí tulil Slipper.

„Ty zrádče,“ zašeptala na něj Cass. Slipper na ni zíral velkýma zelenýma očima.

„Asi pořád páchnu jako oliheň,“ prohlásila Feliciana, když vylezla zpod postele a oprášila si šaty. „Budu se muset ještě párkrát vykoupat, než se toho odéru zbavím.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi tady,“ řekla Cass. Nemohla se dočkat, až jí poví o všem, co se stalo – o zavražděné kurtizáně, Falcovi, Madalenině svatbě, Lucově zatčení. Ale nechtěla se do toho pouštět hned, protože by mohla být přerušena. „A právě včas. Tvá sestra se samou starostí o tebe málem zbláznila.“

„Chudák Siena,“ pronesla Feliciana. „Vždycky byla kvůli všemu tak vynervovaná. Pamatujete, jak tehdy pracovala v kuchyni a rozbila jeden ze šálků vaší tety? Našla jsem ji v našem pokoji celou uplakanou, protože se bála, že ji pošle pryč.“

„A jak jí tenkrát lichotil ten mladý zahradník?“ přidala Cass. „Vypadalo to, že omdlí rovnou do keřů růží.“

Feliciana se zasmála. Vyptala se Cass na každého z dlouholetých členů služebnictva a měla radost, že jich tady stále ještě pracuje tolik a že se jim vede dobře. „Neměla jsem odsud odcházet,“ pravila. „Všichni se tu chovají tak hezky.“ Pak protočila panenky. „Tedy až na Narissu, samozřejmě.“ Vtom někdo zaklepal na dveře. Feliciana si povzdychla a začala zalézat zpátky pod postel.

„Nebojte, to jsem já.“ Siena vklouzla do pokoje s tácem obloženým kousky kuřete, bylinkovými bramborami, různými druhy sýrů, chleba a miskami krémové polévky. Cass a Narissa si zjevně pod pojmem plný tác každá představovala něco jiného. Bylo na něm víc než dostatek jídla pro dvě vyhladovělé osoby.

Siena položila tác doprostřed Cassiny postele. „Je to pro nás dvě.“ Mrkla na Felicianu a pak se otočila na Cass. „Vaše teta mi dovolila povečeřet dnes s vámi ve vašem pokoji, protože jste měla těžký den.“

„Nezmínila se náhodou, jestli se nedozvěděla něco nového?“ zeptala se Cass s nadějí v hlase. Sienu natolik pohltila skutečnost, že na tržišti našla svou sestru, že se před kvapným návratem na San Domenico úplně zapomněla zeptat na Lucovo zatčení. Cass jí to nezazlívala, ale umírala touhou vědět, z čeho ho obvinili, a na návštěvu Dóžecího paláce bylo dnes již pozdě. Rozhodla se, že tam zajde hned ráno. Doufala, že tou dobou bude celé to nedorozumění vyjasněno a Luca osvobozen.

Siena sklopila oči na zem. „Ne, nezmínila, ale Narissa by mi o tom určitě řekla…“

Feliciana pohlédla z Cass na Sienu. „O čem by jí řekla?“

„O Lucovi,“ přiznala Cass. „Řešíme určitý problém.“

Felicianě se zablýsklo v očích. „To je pořád tak příšerně malý?“

Cass se usmála. Tahle otázka byla naprosto nevhodná, ale Felicianě ji odpustila. „Ve skutečnosti vyrostl asi o třicet centimetrů,“ odpověděla. „A podle Madaleny je i docela hezký.“

„Tak jakýpak řešíte problém?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ pravila Cass. „Povím ti o tom zítra.“ Nedokázala mluvit o jeho zatčení. Alespoň dnes večer ne. Zdálo se, že to Siena chápe, protože také mlčela.

Všechny tři se shlukly kolem tácu a podělily se o stříbrné nádobí i jídlo. Blížil se západ slunce a obloha se zbarvila do oranžovorůžova. Slipper vyskočil na postel a dychtivě očichával tác. Cass mu hodila kousek kuřete k šatní skříni. Kocour seskočil z postele, vrhl se na něj a lačně ho zhltnul.

„To je lovec,“ poznamenala Feliciana. „Pamatuji si ho, když byl ještě malé koťátko.“

„Pořád je to kotě,“ prohlásila Cass a vybavila si všechny ty lumpárny, které má na svědomí. „Jen mezitím trochu vyrostl.“

„Jemináčku, málem jsem zapomněla.“ Siena vytáhla zašlý klíč – šlo o klíč ke skladu s Agnesinými věcmi. „Povedlo se mi ho sebrat, když jsem jí nesla tác s večeří,“ vysvětlila jim hrdě. „Už jsem odemkla dveře a až signora Querini usne, vrátím ho zpátky.“

„Děkuji, Sieno,“ pravila Cass.

Slunce zmizelo za obzorem a na obloze se začaly objevovat hvězdy. Siena stiskla své sestře ruce, pevně ji objala a pak odešla do příbytku pro služebnictvo. Feliciana přešla k oknu a zhluboka se nadechla.

„Tohle nebe mi chybělo,“ řekla. „Nad Rialtem je taková mlha, že nikdy nejsou vidět hvězdy.“

Cass si vzpomněla, že mívala úplně stejný pocit, avšak jen do doby, než zmizelo tělo její přítelkyně Liviany a spustilo lavinu událostí, které vyvrcholily jejím napadením. Před oknem se v měsíčním svitu třpytily hroty hřbitovního plotu a vysoká tráva se k ní natahovala jako prsty kostlivce. Nikdo netušil, kde skončilo Livianino tělo, ale Cass měla podezření, že leželo rozřezané na kusy v dílně Angela de Gradiho. V Livianině hrobce se stále nacházela mrtvola kurtizány Mariabelly.

A co Sophiino tělo, které vyplavalo na hladinu kanálu Grande? Cass doufala, že Dubois měl tolik slušnosti na to, aby ji pohřbil a její duše tak mohla vystoupat do nebe.

Zároveň o tom však velice pochybovala.

„Jsem si jistá, že se potřebuješ pořádně vyspat,“ řekla Felicianě. Nechtěla už dnes myslet na mrtvoly ani Josepha Duboise.

Feliciana si přejela rukou po čepci a ještě jednou se usmála na noční oblohu. „Jsem tak ráda, že tu mohu být,“ pravila. „Je to už věčnost, co jsem se cítila v bezpečí. Ale tady je mi dobře.“

Cass si přála, aby to bylo tak jednoduché. Sama už se necítila v bezpečí nikde. Přesto se jen usmála a přikývla. Ze spodního šuplíku šatní skříně vyndala složenou deku, z postele vzala polštář a pootevřela dveře. Ve vile panovala tma a ticho.

Zažehla svíčku, která stála na mycím stolku, a naznačila Felicianě, aby ji následovala. Obě dívky se proplížily salonem do jídelny, odkud sešly po úzkém schodišti pro služebnictvo. San Domenico bylo vystavěno poněkud výše než Rialto, takže na chodbách nestála voda, ale kamenná podlaha byla vlhká a vzduch čpěl plísní.

„Je mi líto,“ zašeptala Cass, „ale asi to nebude o moc lepší než tvé předchozí ubytování.“

„Když mě nebudete budit uprostřed noci k modlitbám, budu to považovat za zlepšení,“ ujistila ji Feliciana šeptem.

Cass ji vedla kolem majordomovy kanceláře do zadního rohu v přízemí, kde byl do kamene vytesán klenutý vchod. Strčila do dřevěných dveří a ty se se skřípotem otevřely směrem dovnitř. Bylo odemčeno, přesně jak Siena slíbila. Cass natáhla ruku se svíčkou, aby osvětlila tmavý prostor. Neměla ponětí, co tady její teta skladuje.

Obdélníková místnost s nízkým stropem byla z podstatné části zaplněna úhlednými stohy prostorných dřevěných beden. Některé z nich byly přikryty plachtovinou. Všechny ležely na cihlových podstavcích, aby ty nejníže uložené byly chráněny před příležitostnými záplavami a přetrvávající vlhkostí.

„Co v nich je?“ otázala se Feliciana a nakoukla pod jednu z pokrývek. „Věci vašich rodičů?“

Cass zavrtěla hlavou. „To asi ne. Veškerý jejich majetek byl rozprodán.“ Pokusila se odstranit víko nejbližší z beden, ale to se ani nepohnulo.

„Koho by napadlo, že má signora Querini tolik věcí?“ nadhodila Feliciana.

„Klidně se v nich přehrab,“ dovolila jí Cass a podala jí svíčku. „Třeba najdeš nějaké oblečení, které ti padne. Siena nebo já se ti ráno pokusíme přinést snídani.“

Feliciana přitáhla jednu z dřevěných beden ke druhé a položila na ně Cassinu deku. „Hezké sny, signorino Cass,“ řekla. „Jste si jistá, že tu svíčku nebudete potřebovat při cestě zpátky do pokoje?“

„Zvládnu to i bez ní.“ Plížila se setmělou vilou už tolikrát, že by to dokázala i se zavázanýma očima nebo ve spánku. „Dobrou noc, Feliciano.“

V ložnici si hned zalezla do postele. Bála se, že neusne, ale události toho dne ji úplně vyčerpaly. Nejdříve se jí zdálo o rozbouřeném černém moři a hlasech, které na ni volají z temnoty, a potom už nesnila vůbec o ničem.

Následujícího rána ji probudily hlasy přicházející ze salonu. Vklouzla do županu a vyšla na chodbu. Agnese seděla na pohovce a v jedné ruce držela šálek čaje, zatímco ve druhé svírala pergamenový svitek. Opodál postávala Siena a u štíhlého boku držela košík se zašíváním. Cass si nedokázala vybavit, kdy svou tetu naposledy viděla tak brzo vzhůru.

„Co se děje?“ zeptala se Cass a modlila se, aby někdo už neobjevil Felicianu. Přidržela si ruku na čele, aby ji neoslnily ostré sluneční paprsky, které sem proudily otevřenými okenicemi.

Agnese zatřásla pergamenovým svitkem. „Kacířství,“ pronesla. „Luca byl uvězněn za to, že se vyslovil proti církvi.“

„Cože?“ Cass jí vytrhla dopis z nateklých prstů a přelétla očima ozdobný rukopis. Patřil Donně Domacettiové. Samozřejmě. Kdo jiný by o té novince věděl jako první a bez skrupulí ji šířil kolem sebe? Zjevně předchozí den viděla vojáky, jak Lucu vedou do Dóžecího paláce, a zeptala se svého manžela, senátora, proč byl zatčen.

„To je šílenství,“ vyhrkla Cass. Luca byl spořádaný mladý muž. Byla si jistá, že proti církvi nikdy neřekl nic špatného. Kdyby měl být někdo obviněn z kacířství, pak by to musel být Falco, který tvrdil, že jeho náboženstvím je věda a že by těla měla být rozřezávána ve jménu výzkumu. „Jaké proti němu mají důkazy?“

„Brzy se toho dozvíme více,“ odvětila Agnese. „Donna Domacettiová je už na cestě k nám. Měla by ses jít upravit.“

Cass se nechala bledou a rozechvělou Sienou odtáhnout do svého pokoje.

„Kacířství,“ zasípala Siena. „Je to tak vážný zločin, signorino Cass. Co uděláte? Co jen můžete dělat?“

„Viděla jsi dnes svou sestru?“ otázala se Cass netrpělivě. Byla si celkem jistá, že nebloumala po domě jako chřadnoucí květinka, když se něco hrozného přihodilo Falcovi. Siena se musí okamžitě vzpamatovat. „Luca je muž, který se o sebe dokáže postarat. Feliciana je odkázaná pouze na nás, alespoň prozatím. Měj to prosím na paměti.“

Siena svěsila hlavu. „Právě jsem jí tajně nesla něco k snídani, když jsem zahlédla, že se blíží posel. Je v pořádku, jen se trochu nudí.“

„Dobře. Teď mi pomoz se obléknout, než dorazí Donna Domacettiová a začne v mé nepřítomnosti vyprávět nechutné historky.“

Siena vytáhla ze skříně krémový korzet.

„Tenhle ne,“ namítla Cass. „Ten druhý.“ Od té doby, co se Cristianova dýka zabodla do velrybích kostic jejího korzetu barvy slonovinové kosti a minula tak těsně její srdce, měla pocit, že jí tento kus oděvu přináší štěstí. Vzhledem k tomu, že ve skladu ukrývala uprchlou služebnou a Luca byl zavřený ve vězení, potřebovala ho opravdu hodně.

Vsunula paže do průramků a Siena jí vzadu začala uvazovat stuhy, jenže byla tak nervózní, že je utahovala ještě víc než obvykle.

„Au,“ zasténala Cass. „Nezapomeň, že až skončíš, musím být schopná dýchat.“

Siena stuhy trochu povolila a pak začala v Cassině skříni hledat sukně a živůtek. Vrátila se se sadou smaragdově zelených sukní a šedým živůtkem s dlouhými stříbřitými rukávy.

Cass si natáhla sukně přes štíhlé boky a Siena jí mezitím zašněrovala živůtek. „Jakmile se dozvím, co má Donna na srdci, vypravím se do Dóžecího paláce a promluvím Lucovým jménem.“

Neexistovala moc velká pravděpodobnost, že by ji nechali promluvit přímo s Lucou, ale Cass se o to chtěla alespoň pokusit. Bez toho, aniž by se dozvěděla něco více, mu nemohla pomoci, a nebyla si jistá, zda může té drbně Donně Domacettiové věřit jediné slovo. Řekla si, že požádat o svolení ke schůzce ji nemůže nic stát. Možná jen trochu zlata navíc, aby se dveře otevřely, a to doslova.

Siena vzala z toaletního stolku hřeben vykládaný stříbrem a pokynula Cass, aby se posadila. Cass však mávla rukou. „Schovám si vlasy pod klobouk,“ prohlásila a popadla z police ve skříni jeden z šedého sametu. „Nechci zmeškat ani okamžik Donniny návštěvy.“

Když se vrátila do salonu, Donna Domacettiová právě usedala do sametového křesla. Jakmile ji spatřila, vyskočila a málem svou vahou rozlomila dřevěný rám Agnesina křesla.

„Cassandro, ty chudinko.“ Naklonila se k ní a vzala ji za obě ruce. „Jsem s tebou celým svým srdcem.“ Vzhledem k tomu, že byla celá oděná do červené barvy a prošedivělé vlasy měla spletené do vysokých rohů, vypadala spíše jako otylá ďáblice než příslušnice benátské šlechty.

„Grazie.“ Cass se strnule uklonila. Sklopila oči na Donniny prsty. Kromě výrazného rubínu a zlatého prstenu lemovaného diamanty měla i prsten zdobený květinou se šesti okvětními lístky.

Donna si nadzvedla široké sukně a opět se posadila do křesla. Cass si všimla, že má šarlatově rudé šaty protkány lesklými nitěmi – bezpochyby zlatými. Agnese stále seděla bez hnutí na pohovce a nohy měla přikryté dekou. Když vešla služka s konvičkou na čaj a několika šálky, Cass si uvědomila, že ona jediná ještě stojí. Přitáhla si z protilehlé strany salonu židli a přitom minula obraz Poslední večeře Páně v životní velikosti. Zachvěla se. Měla dílo da Vinciho ráda, ale vždycky měla pocit, že ji postavy na obrovské mozaice sledují.

„Jsme vám tak vděčné, že jste si na nás našla čas,“ pronesla Agnese. „Velmi politováníhodná záležitost.“

„Vskutku.“ Donna Domacettiová vypila celý šálek najednou a zanechala na okraji otisk krvavě rudé rtěnky. „Byla jsem v šoku. Luca da Peraga uvržen do dóžecího žaláře na příkaz Senátu. Nemohli jsme tomu s manželem uvěřit.“ Zvedla ruku a mávla na jednoho ze sluhů. Chlapec k ní vzápětí přispěchal a dolil jí čaj.

Cass položila svůj šálek opatrně na stůl a zadívala se na tetu. Měla na Donnu spoustu otázek, ale bylo by neslušné, kdyby promluvila dříve než Agnese.

„Celé je to absurdní.“ Agnese mlaskla jazykem. „Vznést jakási obvinění proti slušnému Benátčanovi, který se vrátil domů kvůli zásnubám? Jak přesně dosáhneme jeho propuštění?“

Donna Domacettiová smutně zavrtěla hlavou a její dvojitá brada se rozkývala ze strany na stranu. „Kéž by to bylo tak jednoduché, Agnese. Nejen že byl signor da Peraga obviněn prostřednictvím bocca di lione –“

„Bocca di lione?“ Cass málem převrhla svůj šálek čaje. „Drží ho ve vězení na základě anonymních obvinění vhozených do úst sochy? Viděla jsem, jak tam děti z legrace házejí pergamen.“

„Nenechala jste mne domluvit, má drahá.“ Donna Domacettiová se dlouze napila, pomalu polkla a osušila si rudá ústa jedním z Agnesiných slavnostních ubrousků. Až pak pokračovala. „Zdá se, že ve věci kacířství vašeho snoubence existují i očití svědci. Příslušníci šlechty, kteří vypovídali v jeho neprospěch.“ Pronesla to s tak neskrývaným nadšením, že se Cass musela držet, aby nevychrstla svůj netknutý šálek čaje do jejího samolibého obličeje.

„A kdo přesně jsou tihle popletení šlechticové?“ otázala se Agnese a vrhla na Cass varovný pohled. Cass věděla, že stačí jediná poznámka, a bude se muset odebrat do svého pokoje. Opřela se o opěradlo a probodávala Donnu Domacettiovou pohledem.

„Neměla bych nic říkat,“ prohlásila Donna zdráhavě, „ale slyšela jsem, že jedním ze žalobců je manželka Dona Zanotty.“

„Hortensa Zanottová?“ Cass se s ní setkala na čaji v paláci Domacettiových. Pamatovala si hlavně její hluboké jizvy po neštovicích na tvářích. A také jak krutě mluvila o zavražděných ženách, jako kdyby si svůj osud zasloužily. Ať už měla jizvy nebo ne, bohatá Donna s mocným manželem mohla dosáhnout všeho, po čem toužila. Proč by však chtěla odsoudit k smrti nevinného muže?

„Dojde k soudnímu procesu?“ zeptala se Agnese. Nateklé ruce jí sklouzly do klína. Cass si všimla, že v nich drží růženec. Pozorovala ji, jak posouvá korálek po zlatém řetízku.

„Obávám se, že ne,“ pravila Donna Domacettiová. „Proto jsem přišla hned, jak to šlo, abyste si obě uvědomily závažnost celé situace. Senát přikázal, aby byl signor da Peraga ode dneška přesně za měsíc popraven.“

Vteřinu bylo ticho. Cass se celá místnost začala rozplývat před očima a jednotlivé kachlíky da Vinciovy mozaiky se mihotaly jako právě uhašené svíčky. Jednou rukou si ovívala tvář. Měla pocit, že jí zeslábly kosti a že se z vypolstrované židle sveze rovnou na zem. Když promluvila, zněl její hlas cize a křehce. „Popraven?“ vypískla. „Jak – jak to myslíte?“

Donna Domacettiová si odkašlala a chystala se jí odpovědět, ale Agnese ji přerušila. „To je směšné.“ Natáhla ruku a poplácala Cass po rameni. „Luca je nevinný muž, oddaný katolík. Nepochybuji o tom, že po zvážení všech skutečností Senát své rozhodnutí změní.“

Cass se prudce nadechla a pak ještě jednou. Připadalo jí, jako kdyby ji někdo bodl do hrudníku. „Jenže pokud nedojde k žádnému procesu, kdy budou mít příležitost to změnit?“ chtěla vědět. Začal se jí zaostřovat zrak, ale stále měla pocit, jako by vše pozorovala skrz upatlanou číši na víno.

Dívala se na tetu, jak vstává a přechází k Donně. Obě ženy pomalu vyšly za salonu a zastavily se u spirálovitého schodiště. Pohybovaly rty, ale Cass neslyšela, co říkají. Chtěla vstát a přiblížit se k nim, ale kosti jako by ji nenesly a svaly neposlouchaly. Svěsila hlavu do rukou a snažila se přehrát útržky rozhovoru, které si pamatovala. Luca da Peraga… dóžecí vězení… na příkaz Senátu… očití svědci… kacířství… popraven…

Popraven.

Luca se setkal s Josephem Duboisem a teď seděl ve vězení. Popraven. To nemohla být náhoda. Pokud byl zatčen kvůli něčemu, co mu řekl, pravděpodobně to nějak souviselo s Cristianem. A to znamenalo, že to souviselo i s ní. Popraven. Cass se přes látku živůtku dotkla svého přívěsku ve tvaru lilie. Luca jí zachránil život. Teď bylo na ní, aby ho ona zachránila jemu.

„Při správném zacházení připraví provaz či ostří o život každého člověka.“

– KNIHA VĚČNÉ RŮŽE

Kapitola pátá

Cass a Siena se vydaly na Rialto jen chvilku poté, co se Donna Domacettiová dokolébala k molu a zmizela ve své loďce.

Brzy mělo do Benátek přijít jaro. Nad hladinou vál jemný vánek, ale jarní vítr byl stále ještě vlhký a silný a slunce zahaloval vysoko na obloze pruh mraků. Cass se usadila pod přístřešek na Agnesině gondole a ovívala se svým oblíbeným vějířem z pštrosích per.

Siena zaujala místo vedle ní a rozložila kolem sebe svou mušelínovou sukni. Za nimi si Giuseppe, Agnesin zahradník a osobní gondoliér, pohvízdával neznámou melodii a přitom zručně navigoval loď podél pobřeží San Domenica na sever směrem k laguně, která oddělovala Rialto od vzdálenějších jižních ostrovů.

Cass si pohrávala s růžencem, jenž jí visel z pasu sukně, a snažila se vybavit si všechny tetiny instrukce. Chovej se zdvořile. Stůj vzpřímeně. Zeptej se na možnost soudního procesu, ale nečiň si žádné nároky.

„Není vám nic?“ zeptala se Siena.

„Je mi dobře,“ odvětila Cass stroze. Ve skutečnosti nemohla být dále od pravdy. Kdyby jen tetě její zdravotní stav dovoloval, aby ji mohla doprovodit.

„Kéž bych mohla jet s tebou,“ pronesla Agnese, když jí radila, co má říct. „Pro dívku v tvém věku je to příliš závažná záležitost.“

Vrahové. Vykradači hrobů. Cass už zažila tolik závažných zločinů, že se o tom její tetě ani nesnilo.

Opodál vyskočila z vody ryba a vzduchem se rozletěly kapky. Cass vzhlédla. Ze střechy majestátního kostela San Giorgio Maggiore viseli kameníci a vytesávali do fasády ornamenty, zatímco zezdola na ně skupina mužů pokřikovala různé příkazy. Gondola pomalu proplula kolem ostrova San Giorgio a Cass se zahleděla na malé vlnky na hladině laguny, které narážely na trup loďky.

Giuseppe ukotvil gondolu u mola jižně od Dóžecího paláce. Rozlehlá budova se tyčila nad náměstím San Marco a vyplňovala mezeru mezi bazilikou a okrajem laguny. Cihly v odstínech hnědé a bronzové barvy se třpytily na slunci. Větší klenutá okna zdobily propracované vlysy a bas-reliéfy. Podél celé budovy vedla chodba podepřená gotickými sloupy, nad nimiž se skvěly průřezy ve tvaru čtyřlístků.

Cass kolem Dóžecího paláce proplula ve svém životě již mnohokrát a vždycky ho považovala za kouzelné místo, kde žili dóže a jeho žena a v němž pořádali velkolepé večírky. Věděla také, že se tu schází Senát a další členové vlády, ale nikdy o té blyštivé budově ve tvaru písmene U neuvažovala jako o vězení. Přesto však v nejzazších koutech své mysli vždycky věděla o takzvaných pozzi, maličkých vlhkých celách v přízemí paláce, a rozpálených piombi, dodatečných celách pro „mimořádné“ vězně, umístěných pod střechou z olověných plátů, pouze o tom nikdy doopravdy nepřemýšlela.

Až teď.

Představila si to nejhorší: Luca pohřbený v černotě, zamčený mezi temnými a plíživými stíny. Stoupající špinavá voda z kanálu, ve které se ve spánku může utopit. Krysy probíhající mezi mřížemi a zakusující se mu do masa. Ucítila svíravou bolest na hrudníku. Pohltila ji beznaděj. Byla sama proti Duboisovi, Senátu, celým Benátkám. Vyhoví vůbec někdo její žádosti o vyslyšení?

Giuseppe jí podal ruku a Cass vystoupila z gondoly. Siena ji následovala. Cass kráčela kupředu, jako kdyby sem patřila odjakživa, a zvažovala, kterými z mnoha dveří paláce má vejít dovnitř. Nakonec se rozhodla pro porta della carta, hlavní vchod.

Dřevěné dveře měřily nejméně tři metry a zdobily je řezby pravidelných květinových motivů. V horní části se nacházela socha předchozího dóžete stojícího čelem k okřídlenému lvu. Nad nimi se vyjímalo propracované klenuté okno. Z obou stran vchod lemovaly další sochy. Cass poznala postavy znázorňující Dobročinnost, Statečnost, Mírnost a Moudrost, jež měly vlající pláště nabarveny jasnými odstíny modré a žluté. Kam se všechny tyhle ctnosti poděly, když tudy vlekli nevinného muže do vězení?

Vchod střežili dva vojáci v červeno-zlatých uniformách. „Co si přejete, signorino?“ otázal se jí nevrle ten vyšší.

„Chtěla bych mluvit s dóžetem,“ odpověděla Cass a nadzvedla bradu. „Nebo se členem Senátu.“ Díky botám na platformě oba vojáky poněkud převyšovala a pro jednou jí její výška nebyla na překážku.

Druhý voják se rozesmál. „To by chtěli všichni,“ odvětil. „Máte domluvenou schůzku?“

Měla tu lež na jazyku – samozřejmě, že má domluvenou schůzku – ale nedokázala to říci nahlas. V duchu zaklela. Falco by zalhal a nehnul by při tom ani brvou. „Ne, nemám,“ přiznala. „Ale počkám tady tak dlouho, jak bude nutné.“

Vojáci se znovu zasmáli a samým veselím jim zrůžověly tváře. „Pošleme někoho, aby vám přinesl židli,“ pronesl ten menší. „Možná to bude pár týdnů trvat.“

Cass přestalo bavit, jak se jí vysmívají. „Poslouchejte,“ spustila a snažila se tvářit výhrůžně. „Nutně potřebuji s někým mluvit, takže pokud to nemůže být dóže, tak mě zaveďte k některému z jeho spolupracovníků. Jsem tu ve věci signora Lucy da Peraga. Domnívám se, že byl uvězněn na základě falešných obvinění.“

„Ach tak.“ Vyšší z vojáků si promnul bradku. „Signora da Peraga.“

Siena za ní zakašlala. Cass je už už chtěla opravit, že nejsou s Lucou ještě svoji, ale pak si to rozmyslela. „Přesně tak,“ prohlásila nenuceně.

Stráže se na sebe podívaly. Cass by přísahala, že ji litují. „Předpokládám, že najdeme někoho, kdo vám lépe vysvětlí důvody jeho obžaloby.“ Voják jim pokynul a dívky ho následovaly do paláce. Cass si vyzula boty na platformě a nechala je za dveřmi. Spolu se Sienou byly uvedeny nahoru po schodišti lemovaném zlatými pásky. Kolem nich scházely služky se sklopenýma očima i bradou. Voják je odvedl přes čtvercovou vstupní halu do rozlehlé místnosti se čtyřmi dveřmi.

Strop podpíraly sloupy z černého mramoru protkaného bílými nitkami připomínajícími žilky. Dlouhé stěny byly obloženy tmavým dřevem a vykládané zlatem. Strop zdobily malby náboženských postav – Boha a jeho andělů.

„Počkejte tady,“ přikázal jí strážce a vrátil se zpátky, kudy přišel.

Cass přemýšlela, kam vedou další troje dveře. Byl Luca někde poblíž? Slyšel by ji, kdyby zavolala jeho jméno? Došla postupně ke všem dveřím a přitiskla na ně ucho. Nic neslyšela. Napadlo ji, že je zkusí pootevřít. Zkusila ty první. Zamčené. Zkusila i další. Taky zamčené.

Povzdychla si. Podél jedné strany místnosti se táhla tvrdá dřevěná lavice. Nadzvedla si sukně a posadila se. Siena přecházela sem a tam a lomila rukama. Cass svou gardedámu pozorovala, jak obnošenými podešvemi svých kožených bot pokryje vždy několik lesklých růžových a zlatých teček zapuštěných do mramorové podlahy.

Po chvíli, která jí připadala jako celá věčnost, přispěchal z jedněch dveří malý muž v černých kalhotách a jasně fialovém kabátku. Byl zhruba stejně starý jako Luca, měl brýle s obroučkami a zahnutý nos, díky němuž vypadal spíše jako pták než jako člověk. „Signora da Peraga?“

„Ano?“ Cass se postavila. Siena přestala rázovat po místnosti a stoupla si strnule vedle ní.

„Jsem Giovanni da Riga, pobočník Senátu. Následujte mne, prosím.“

Cass za ním vešla do ještě větší místnosti. Vzápětí si uvědomila, že se nachází v sále, kde zasedá Senát. Kdyby došlo k soudnímu procesu, proběhl by právě tady, v místnosti plné politiků a krvežíznivých občanů, kteří vždy lačnili po trestech smrti. Sál zel prázdnotou, ale Cass si dokázala představit, jak vypadá zaplněný – na stupínku stála zdobená dřevěná křesla pro dóžete a Radu deseti, za sametovým provazem se nacházela sedadla pro další vysoce postavené členy Senátu a byly tu i dřevěné kabinky pro návštěvníky, kteří však v rámci soudního řízení nezastávali žádný oficiální post.

Giovanni jí dal gestem najevo, aby se posadila do první dřevěné kabinky. Siena usedla vedle ní a Cass cítila, jak se celá třese. Giovanni si stoupl před dívky, rázoval sem a tam, hleděl na napůl rozbalený svitek a pravil: „Situace signora da Peragy je docela vážná. Signor byl obžalován a uvězněn na základě kacířství, ze kterého byl obviněn anonymně i konkrétními osobami.“

Cass cítila, jak se jí zmocňuje vztek. „A kdo jsou ty konkrétní osoby?“ otázala se ostře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temné vody - Belladonna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.