Angelina Jolie – Osud jménem Brangelina

© Burda Praha, spol. s r. o., Praha 2014

© Michaela Vaňková, 2014

Odpovědná redaktorka: Lenka Nešporová

Grafická úprava: David Jendřejčík

Fotografie na obálce: Profimedia.cz

Vydavatel: Burda Praha, spol. s r. o., Přemyslovská 2845/43, 130 00 Praha 3

1. vydání, Praha 2014

Všechna práva vyhrazena. Bez písemného souhlasu vlastníka práv není povoleno publikaci ani žádnou její část použít pro reprodukování, ukládání v rešeršním systému nebo šířit jakýmikoli prostředky, ať již elektronicky, mechanicky, kopírováním, nahráváním nebo jinak.

ISBN 978-80-87575-22-2

OBSAH

Úvod

Část I. Jako divoká kočka

Část II. Poprvé před oltářem

Část III. Láska jako trám

Část IV. Osudová proměna

Část V. Idol paní a dívek

Část VI. Konečně na vrcholu

Část VII. Nové filmy, nová láska

Část VIII. Americká zlatíčka

Část IX. Duhová rodina

Část X. Setkání se smrtí

Část XI. Před kamerou, za kamerou

ÚVOD

Je až nebezpečně krásná. Hříšně krásná. Ty oči, rty, ňadra! Má v sobě něco z anděla i z ďábla a člověk nikdy neví, kdo z nich má právě navrch. Chvílemi působí jako holčička ztracená v temném lese, jindy z ní tryská tolik vnitřní síly, že by ji mohla rozdávat. Být jejím mužem asi nikdy nebyla procházka růžovým sadem. Ať tak či onak, je vždycky svá. Proto se vzdala otcova příjmení a pro hereckou kariéru si zvolila jméno svého francouzského pradědečka z matčiny strany. A že je přiléhavé – Jolie znamená krásná. Chová se tak, jako by ji vůbec nezajímalo, co si o ní lidé myslí. Nejspíš ji to skutečně nezajímá. Jinak by se nepřiznala ke svým zkušenostem s drogami, k pokusu o sebevraždu, nevdávala by se (poprvé) v košili popsané vlastní krví a po osmnácti měsících by se nerozváděla kvůli nepřekonatelnému vzájemnému neporozumění. Přesněji řečeno, nehovořila by o tom všem tak otevřeně na veřejnosti.

Sama tvrdí, že už jako dítě dělala potíže a nikdy nebyla týmový hráč. Že je výstřední, nezkrotná, tvrdohlavá, příliš impulzivní, střelená a má ráda nekonvenční sex. Jenže její divoké dospívání a mladá léta, kdy vyzkoušela snad všechny neřesti světa, nebyly jen následkem její prudké, nekompromisní povahy. Mohly za ně i nepříliš šťastné dětství a pocit prázdnoty, z něhož se chtěla vymanit, ať to stojí, co stojí. Provokovala na potkání a muže doháněla k šílenství. Možná to tehdy vypadalo jako póza, jenže Angie, jak jí doma říkají, je všechno, jen ne pokrytec. Vždycky dělala vše naplno. S otcem se léta nestýkala a důvody mu vmetla přímo do tváře. Když se zamilovala, pak bouřlivě a do každé lásky skočila přímo po hlavě. Pokud se však rozhodla pro rozchod, provedla to bez dlouhých cirátů.

Ve svých devětatřiceti letech a po účasti na téměř padesátce filmových a televizních projektů už Angelina pravidla továrny na sny dobře zná. A třebaže jí přítomnost slavných rodičů mohla papírově ulehčit cestu v rámci hereckého růstu, vydupala si svoji cestu především sama, ruku v ruce s vlastní pracovitostí, tvrdohlavostí a zarputilostí. Ostatně právě tyto charakterové vlastnosti oceňoval Hollywood na hercích, režisérech, scenáristech i na dalších hybatelích filmového průmyslu vždycky ze všeho nejvíc.  těstí zabodovat třeba coby dětská hvězda bylo vždy tak trochu pomíjivé a jednoduché to neměli ani herci a herečky, kterým se podařilo výrazně uspět v prvním snímku. Debutové zaskórování totiž v Hollywoodu neznamená víc než drobnou výhodu, kterou je třeba zúročit následující tvrdou prací. Zvládání hereckého řemesla před tím, než se stanete opravdovou celebritou, zkrátka znamená umět zatnout zuby a mnohdy přijímat i role, ze kterých od první chvíle kouká jen pramálo slávy, lesku a uznání. Nemyslete si, také obletovaná a vzývaná Angelina si jich zprvu užila víc než dost.

Ze svérázné kontroverzní dívky nicméně vyrostla výrazná osobnost, která dokázala zaplašit úzkosti i pochybnosti z vlastní existence. Stala se z ní vynikající herečka, u níž si režiséři jsou jistí, že pokaždé odvede výkon s puncem výjimečnosti. A jak to tak vypadá, Angelina Jolie nehodlá zůstat jenom u hraní a určitě nás v budoucnu ještě mnohokrát překvapí. Jedno jí ale můžete věřit zcela určitě: svou práci nikdy neošidí a ve svém soukromém i pracovním rozhodování se vždycky řídí srdcem.

Část I. – Jako divoká kočka

Milovaný táta

Angelinina matka, herečka Marcheline Bertrand, byla velmi půvabná žena. Měla francouzské, kanadské a údajně také indiánské předky z kmene Čerokézů, takže i proto má její dcera tak neamerický šmrc. Jako malá holka však zrovna moc krásy nepobrala. Byla příliš hubená, nosila brýle, rovnátka a spolužáci se jí pro to posmívali. Určitě ještě dnes kroutí hlavou nad tím, jak je možné, že se z někdejší ošklivky vyklubala tak hezká holka. Angelina navíc nikdy nebyla stádní typ a nezapadala do toho, čemu se u nás říká kolektiv. Nejspíš i proto se v letech dětství a dospívání cítila osamělá a snažila se upozornit na sebe nejrůznějšími výstřelky. Přeháněla všechno, co přehánět šlo. Byla vzdorná, odmítala se přizpůsobit, a když se zaťala, nikdo s ní nepohnul. Teprve v dospělosti si přiznala, že z řady vyčnívá tak jako tak. Tentokrát svým nevšedním půvabem, odmítáním společenských konvencí a svobodomyslností, kterou někteří lidé obdivují, ale jiní ji nechápou a zatracují ji za to.

Angelininým otcem je herec Jon Voight, jehož rodokmen je pro nás více než zajímavý. Jeho dědeček a babička z otcovy strany se totiž do Ameriky přistěhovali ze Slovenska a jmenovali se Vojtkovi. Jonův otec Elmer, který si změnil příjmení na američtěji znějící Voight, se živil jako profesionální golfista. Jonova matka Barbara se sice narodila v New Yorku, ale byla dcerou německých přistěhovalců Josepha a Margaret Kampových. Angelina tedy dostala do vínku geny ze všech koutů Evropy a není divu, že vyrostla do krásy. Jon Voight je prostřední ze tří synů. Jeho starší bratr Barry byl vulkanolog a profesor geologie na
Pene State University. Mladší Wes je skladatel, který pod jménem Chip Taylor napsal třeba hit poloviny 60. let Wild Thing či písně Angel of the Morning a I Can´t Let Go.

Jon, celým jménem Jonathan Vincent Voight, se narodil
29. prosince 1938 v New Yorku. Navštěvoval chlapecké arcibiskupské gymnázium a poté Catholic University of America ve Washingtonu, kde vystudoval dramatický obor.  tíhlý, metr devadesát vysoký blonďák zpočátku bral každou roli, jež se mu naskytla, a jako mnozí jiní začínal v televizi. Měl však mnohem vyšší ambice. Nechtěl uvíznout v televizních seriálech, z nichž se jen obtížně přesedlávalo do alespoň trochu zajímavých filmových rolí. Televize a film jsou v Americe dva světy a zdaleka ne každému herci, který si získal popularitu na obrazovce, se podařilo vyměnit ji za účinkování před filmovou kamerou pod vedením některého z významných režisérů.

Když ho však v roce 1969 John Schlesinger obsadil do svého filmu Půlnoční kovboj (Midnight Cowboy), všechno se změnilo. Z Jona se takřka přes noc stala hvězda. Půlnoční kovboj je dodnes nejslavnějším a asi i nejlepším titulem v jeho filmografii, přestože za roli Lukea Martina v dramatu Návrat domů
(Coming Home) získal v roce 1979 Oscara. Příběh o přátelství dvou vyděděnců – pohledného burana Joea Bucka, který přichází do New Yorku s iluzí, že coby gigolo bohatých paniček brzy vydělá balík, a nemocného kulhavého Ricka, jenž živoří na okraji společnosti (skvěle ho zahrál Dustin Hoffman), měl obrovský a možná i nečekaný úspěch. Nelakoval totiž život narůžovo a skrýval se v něm výrazně kritický společenský osten.

„Dobrým režisérem můžete být jen tehdy, když máte k dispozici dobré herce. Jon byl pro roli Bucka jako stvořený. S Dustinem tvořili neuvěřitelnou, a přece pochopitelnou dvojici, která dokázala divákům vehnat slzy do očí.“

Režisér John Schlesinger

Režisér si za Půlnočního kovboje odnesl Oscara, Jon vydělal sedmnáct tisíc dolarů, spolu s Hoffmanem byl na tuto prestižní cenu nominován za herecký výkon a dveře do hollywoodských studií měl najednou otevřené dokořán. Můžeme si o cenách Americké filmové akademie myslet, co chceme, ale v USA jsou nesmírně prestižním oceněním pro každého umělce, který je získá. Pro producenty jsou zase nesporným důkazem, že na ty, kdo byli nominováni či dokonce mají Oscara doma, lze bez obav vsadit. Jsou totiž zaručeným diváckým lákadlem a publikum je zvědavé na každou jejich novou roli. Voight se po letech nechal slyšet, že Půlnoční kovboj je zatraceně dobrý film, ale že si raději ani nechce představit, jak by se přátelský vztah ústřední dvojice interpretoval dnes. „Nepochybuji o tom, že by se do podtextu vloudil nějaký sexuální nebo erotický význam a z čistého přátelství by vzniklo něco jako láska. Jenže ten film vyprávěl jen a jen o neobvyklém přátelství.“

Voightovi se ze slávy a ze všeho okolo zatočila hlava. Najednou byl v centru pozornosti. Zvali ho na nejrůznější společenské akce, rozdával rozhovory a obklopovaly ho davy obdivovatelek. Když se s Marcheline Bertrand brali, byl rozvedený. S první manželkou, nepříliš známou herečkou Lauri Peters, žil pět let. Pak ji kvůli nové lásce opustil, což mohlo být pro jeho nastávající varováním. Říká se, že když tohle muž udělá jednou, klidně si to později zopakuje. Jenže která zamilovaná žena tomu věří? Marcheline si nepochybně byla jistá, že uzavírají svazek na celý život. Počáteční období jejich manželství bylo opravdu láskyplné a ona zprvu považovala jeho chování za daň slávě, kterou si zasloužil. Za dva roky, 11. května 1973, se jim narodil syn James Haven a vypadalo to, že pětatřicetiletý novopečený tatínek se konečně usadí. Jeho žena rozhodně nehodlala obětovat blaho svých nejbližších herecké kariéře. Ani narození dcery Angeliny (4. června 1975), jíž šli za kmotry rakouský herec a režisér Maximilian Schell a francouzská herečka Jacqueline Bisset, na tom nic nezměnilo. Zůstala doma s dětmi a věnovala se jenom rodině, zatímco Voight pracoval na tom, aby si udržel v Hollywoodu pozici, kterou si vydobyl. Doma se zdržoval jen sporadicky. To by mu jeho žena nevyčítala – dobře věděla, že ve filmových studiích a u produkčních společností víc než kde jinde platí úsloví: „Sejde z očí, sejde z mysli.“ Vadilo jí však to, co se o něm dozvídala z novin. Že je příliš často vidět ve společnosti krásek, které by se na jeho popularitě rády přiživily, a místo aby se večer vrátil ke svým dětem, vymetá večírky, z nichž neodchází sám. Rodinná idylka dostávala trhliny, až posléze vzala za své.

„Vím, že jsem svým dětem ublížil, když jsem rodinu opustil. Však za to pykám dodnes. Angie mi to nikdy neodpustila.“

Otec Jon Voight

Jon sice své děti měl a má rád, ale milostné avantýry mu vyhovovaly mnohem víc než manželská věrnost a spokojená rodina. Manželství, které po čase vyústilo v nekonečný řetězec hádek, obviňování a slz, ho svazovalo. Utíkal z něj, jak jen to šlo. Svou vinu na tom jistě měla i nežádoucí publicita, která už takhle nestabilní rodině ztrpčovala život. Angie jednou vysvětlila, proč nesnáší bulvární novináře: „Obtěžuje mě to, zvlášť když se takové články neblaze promítají do mých vztahů. Zažila jsem to u svých rodičů. Když psali o otci, že podvádí maminku, vím, jak moc jí to ubližovalo. Netvrdím, že všechno, co o mně kdy novináři napsali, je lež. Na pár historkách je něco pravdy, ale drtivá většina je vymyšlená.“

Zklamání na celý život

Dopadlo to tak, jak to dopadnout muselo. Spory se přiostřovaly, a když byl dcerce rok, táta se sebral a odešel za novou láskou. Jmenovala se Stacey Pickren a byla to také herečka, která se ale jen mihla v pár snímcích. Setkali se při natáčení Návratu domů. Jon se do Stacey zakoukal, sbalil si svých pět švestek a zdrcená Marcheline zůstala sama se dvěma malými dětmi. Buďme ale spravedliví. Voight se během prvních let po rozvodu velice snažil, aby se vzájemné pouto nepřetrhlo. S Jamesem i Angelinou trávil pravidelně víkendy, hrál si s nimi, četl jim pohádky, chodil na jejich školní besídky. Dcerka, která už tehdy měla ta svoje hluboká modrošedá kukadla, ho zbožňovala. Jenže postupně si také začala uvědomovat, proč má tátu jen někdy a proč je maminka vždycky, když odejde, tak smutná. Byla však příliš malá, než aby dokázala pochopit tátovu nepřítomnost, která se ostatně začala prodlužovat, a vyrovnat se s ní.

„Když jsem byla malá holka, kdykoliv jsem otce potřebovala, byl tu pro mne. Až později se naše vztahy hodně pokazily.“

Angelina

Když bylo Angie sedm let, její otec zařídil, aby dostala roličku ve filmu Koukáme vypadnout (Lookin' to Get Out). V případě tohoto úplně prvního skoku před kameru se ale vlastně ještě nedalo o herectví ani mluvit. Došlo k němu vlastně jen proto, že rodiče děvčátka si přáli ukázat Angie zblízka svůj svět a strávit s ní víc času i v průběhu natáčení. Jon Voight si v případě této zlodějíčkovské a gamblerské komedie mohl obsazení dcerky do maličkého štěku klidně dovolit. Byl nejen hlavní hvězdou snímku, ale zároveň i jeho spoluscenáristou. To si pak svoje dítě protlačíte před kameru jedna dvě. Mrňavá, zubící se Angelina se slaměným kloboučkem na hlavě byla dostatečně roztomilá, navíc se objevila pouze v jedné scéně, kde odšišlala dvě věty.

Do dalších rolí však Voight prosadil také svou exmanželku i současnou přítelkyni, což už nebyl tak dobrý nápad. Zřejmě na tom ale neshledával nic divného. Marcheline, která možná ještě v skrytu duše doufala, že Jona získá zpátky, pochopila, že opravdu nastal konec. Voight byl na vrcholu kariéry, ale i kdyby o návratu k rodině uvažoval, nebo se k němu dokonce rozhoupal, situace by se opakovala.  ťastná počáteční léta se nemohla vrátit a ona už se nechtěla dál trápit. Marcheline se proto rozhodla k nelehkému kroku a odstěhovala se s dětmi z Los Angeles na druhý konec USA. Do L. A. se vrátili až za několik let.

Tátovy návštěvy tudíž prořídly, přestože se stále snažil udržet se svými ratolestmi kontakt. Sám vyrostl ve velmi soudržné rodině, se svými bratry měl výborné vztahy a nechtěl o syna ani o dcerku přijít. Angelina to ale těžce nesla a byla jak z divokých vajec. Na jedné straně milovala Disneyho postavičku slůněte Dumba, ale raději než s panenkami si hrála se svou ještěrkou, jíž dala jméno Vladimír. Pak si na mámě vymohla, že jako dalšího živého mazlíčka může chovat hada, jemuž, bůhví proč, dala jméno herce a muzikanta Harryho Deana Stantona. Byla velice živá, zvídavá, aktivní, lákalo ji dobrodružství a ráda se pouštěla do nebezpečných ztřeštěností. Neuznávala autority, učitelé ve škole si s ní nevěděli rady, a to ještě zdaleka nepředváděla kousky z repertoáru, jímž okořenila svou pubertu. Kdoví, zda by se chovala jinak, kdyby se rodiče nerozešli. Možná by její dospívání nebylo tak dramatické. Necítila by se jako v kleci, z níž chtěla uniknout, a získala by jistotu, kterou v životě tolik postrádala. Ale základ její povahy by se určitě nezměnil. Jen by možná volila jiný způsob, jak se vymezovat vůči okolnímu světu, a její dospívání by nebylo tak neklidné.

Poté, co Angelina nastoupila na Beverly Hills High, nejprestižnější střední školu v Los Angeles, zažívala možná nejhorší roky svého mládí. Byla sice dcerou slavného herce, ale její spolužáci pocházeli z opravdu bohatých rodin a byli to rozmazlení frackové, kteří mohli mít a také měli všechno, na co si jen pomysleli. Brýlatá dívenka s rovnátky mezi ně nezapadala a oni ji mezi sebe ani nehodlali přijmout. Ne že by ji vysloveně šikanovali, jen ji nebrali na vědomí a byla pro ně vzduch.

„Mým idolem v mládí byla italská herečka Sophia Loren, která je přímo vzorem ženství.“

Angelina

Jon Voight, přestože patřil mezi známé hollywoodské herce, nijak závratně bohatý nebyl. Role se pečlivě vybíral, mnohé filmy, na nichž by nepochybně vydělal, odmítl, protože měl svá kritéria a nehodlal dělat jen čistou komerci. Vrátil dokonce i roli Olivera Barretta v Love Story, která jeho nástupce Ryana O´Neala vynesla mezi zbožňované idoly. Scénář se mu totiž nelíbil a myslel si, že z filmu vznikne sladkobolný cajdák. Navíc držel děti dost zkrátka, protože chtěl, aby se naučily zacházet s penězi a uvědomovaly si, jakou mají hodnotu. Mezi zazobanými spolužáky se proto třináctiletá Angelina cítila jako outsider. Měla tehdy řadu komplexů z toho, jak vypadá – byla malá, hubená, myslela si, že je ošklivá, a nenáviděla své výrazné plné rty, které o pár let později toužilo líbat tolik mužů. Chodila jen v černém, nejlépe odrbaném oblečení a její nejmilejší boty byly vojenské kanady. Nosila výstřední účesy, milovala punk a nevycházela s ostatními studenty ani s učiteli. Byla zkrátka už tehdy jiná a ve snobském, nóbl a věčně se přetvařujícím Beverly Hills budila takové pozdvižení, že ji ve škole dokonce přiměli chodit na psychoterapii. Mysleli si o ní, že je tak trochu blázen.

„Nepotřebuju terapii u psychiatra, mojí terapií jsou role, které hraju.“

Angelina

Jenže budoucí herečce, která se netají tím, že se nikdy zcela nevyrovnala s rozvratem rodiny, nemohla pomoci žádná psychoterapeutka. Pod drsnou slupkou divošky se skrývala zranitelná bytost, která musela dospět. Nebyla to vůbec snadná cesta, a přestože z ošklivého káčátka nakonec vyrostla půvabná labuť, Angie se musela ještě mockrát spálit, než skutečně dozrála a dospěla tam, kde je dnes. Pomohlo jí v tom právě herectví a ona to ví. Po návratu do Los Angeles ji matka přihlásila do Hereckého studia Lee Strasberga. Pravda, trochu předčasně, bylo jí sotva dvanáct, ale Voight i jeho bývalá žena nemohli přehlédnout, že dcera má nepochybný herecký talent. Studiem prošla taková budoucí herecká esa jako Robert De Niro, Paul Newman, Al Pacino, Dustin Hoffman, Jack Nicholson či Julia Roberts. „Hrát jsem chtěla odjakživa, a i když na lekce ve Strasbergově studiu jsem nebyla dostatečně zralá, nabrala jsem díky nim správný směr. Jen jsem si nebyla jistá, zda mám dostatečný talent,“ řekla Angelina po letech, kdy už dobyla hollywoodský Olymp. Herecké kurzy navštěvovala dva roky, ale pak rodičům oznámila, že končí. Strasberg se totiž zaměřil na vyučovací metodu Stanislavského, založenou na psychoanalýze postav. Učil své žáky, že pokud chtějí coby herci doopravdy kvalitně ztvárnit jiného člověka, je nezbytné se jím bezpodmínečně stát. Herec podle této metody musí doslova opustit svůj vlastní, běžný život a bezpodmínečně se nastěhovat do postavy, jíž se má stát.

Na to však byla Angelina přece jenom příliš mladá. Uvědomovala si, že na tento typ výuky nestačí, a nechtěla se nutit do věcí, které jí byly nepříjemné. Maminka to pochopila hned, otci to chvíli trvalo. Poté jí dával herecké hodiny sám, ale nikdy dceru netlačil k rozhodnutí stát se herečkou. Sám moc dobře věděl, jak náročné je to povolání, a má-li se dělat poctivě, o kolik sil a energie člověka připraví. Navíc měl obavy, že jeho výstřední, impulzivní a paličatá dcera se jen s obtížemi bude podřizovat řádu, který k filmové práci nutně patří, a že si od režisérů nenechá nic líbit. Jenže v tom se mýlil. Angelina sice zpočátku brala i podřadné role, ale když se prosadila, uměla si vybrat a režiséry respektovala. Ne že by jim neřekla svůj názor. Byla si však dobře vědoma toho, že film je kolektivní dílo, a pokud ze sebe všichni vydávají maximum, není dobré jim práci zbytečně ztěžovat.

Marcheline ovšem měla jiné starosti, než že dcera práskla dveřmi v prestižním Hereckém studiu. Angelina se ve čtrnácti po uši zamilovala do mládence, který sdílel její vášeň pro punk. Žádný spořádaný studentík, ale spřízněná a stejně rozervaná duše, navíc s nebezpečnými a hodně nerozumnými nápady. Jenže to bylo právě to, co na něm dívčina v černém, s černými myšlenkami a černobílým pohledem na svět obdivovala.

„Ve skrytu duše jsem pořád to punkové dítě s tetováním.“

Angelina

Byl první, s kým čtrnáctiletá Angie okusila sex, a její matka měla dost rozumu, trpělivosti i sil, aby se nesnažila tomuto vztahu zabránit. Věděla, že její dcerka, která si nabarvila vlasy nafialovo a nechala si udělat piercing, by utekla z domova a ona by ji hodně dlouho neviděla. Bála se, aby ji tahle první láska, z níž měla právem značné obavy, nestáhla do stoky. Proto raději poskytla zamilované dvojici střechu nad hlavou a doufala, že city posléze vyšumí. Povedený páreček sice vymetal každou noc punkové bary, ale pak se přece jenom vracel spát a jíst domů. „Byla jsem nejistá a maskovala jsem to tím, že jsem se snažila šokovat lidi kolem sebe. Žila jsem na plné pecky, nic mi nepřipadalo důležité. Dnes považuji za důležitý každý okamžik svého života,“ hodnotí problematické roky dospívání Angelina. Už dobře ví, že v tom nebylo jen volání o pomoc, ale také značná dávka sobectví vůči mámě, která večer co večer usychala hrůzou, zda se mladí milenci vrátí v pořádku. Otec už byl tehdy zcela mimo hru a vzpurná dcera se s ním nehodlala bavit.

Doplácela na to samozřejmě škola, ale Angie nakonec odmaturovala, byť s odřenýma ušima. Tehdy se také zrodila jedna z mnoha jejích kontroverzních zálib. Začala sbírat nože, což dělá dodnes, a málem to špatně dopadlo. Jednou se pořezala tak, že skončila v nemocnici. „Opravdu jsem měla skoro proříznutou krční tepnu. V té době jsem nebyla schopná projevit jakýkoliv cit a bůhví proč jsem si myslela, že když se pořežu, budu se cítit zase jako člověk,“ tvrdila Angie s tím, že si zranění způsobila sama. Její matka však byla přesvědčená, že za tím, k čemu došlo, stál dceřin pochybný přítel. Tentokrát zasáhla zcela nekompromisně a Angelinina první láska skončila. Další, leckdy podobně nepovedené, na ni v budoucnu teprve čekaly. Herectví ale měla v krvi, takže se vrátila zpátky k Lee Strasbergovi, protože teď už mohla ze svých životních zážitků čerpat. Její sebevědomí rostlo a věděla s naprostou jistotou, že herectví se stane jejím osudem.

Po maturitě začala pracovat pro modelingovou agenturu. Nebyla sice tak vysoká, jak se u modelek předpokládá (měří 173 cm, ale dívky, co touží po dráze modelky, bývají vyšší), byla však krásná a dokázala přivábit pozornost na první pohled. Vyzařovalo z ní charisma, jež mnoha jiným hezkým dívkám chybělo. Chodit po molu a dělat věšák na šaty ji však brzy omrzelo, zvlášť když zblízka nahlédla do zákulisí profese, která se jí vlastně ani moc nezamlouvala. V budoucnu se jí rozhodně věnovat nechtěla. Potřebovala si jen vydělat peníze, aby mohla zamířit do „Velkého jablka“. Tam to přece žije naplno! Nejprve prorazí v New Yorku a pak dobude Hollywood. Bylo jí osmnáct, když se zapsala do kurzů herectví na Newyorské univerzitě, jenže to nebylo takové, jak si naivně představovala. Cítila se osamělá, neměla přátele, dlouho se nedokázala sžít s velkoměstem, které ve dne v noci prudce pulzovalo životem. A úspěch nepřicházel.

Tehdy pochopila, že v první filmové lize není nic zadarmo a člověk tam může snadno ztroskotat. Zatímco výjimečných filmů vzniká i ve slovutném Hollywoodu jen pár do roka, béčkovou produkci za pár nikláků jeho studia doslova chrlí a z valné většiny se na podobné snímky skoro nedá dívat. Žádná dobrá startovní čára pro zářivou budoucnost. Ale stalo se. První důležité kroky Angeliny Jolie světem celuloidu se nesly ve společnosti nekoukatelného sci-fi. Získala totiž menší roli ve snímku Cyborg 2: Skleněný stín (Cyborg 2: Glass Shadow).

„Poté, co jsem zhlédla ten film, jsem jela domů a tam jsem začala zvracet.“

Angelina

Tento snímek si chtěl původně ukrojit trochu slávy z koláče, který o čtyři roky dříve upekl Jean-Claude Van Damme. Ne že by první Cyborg byl kdovíjakou kinematografickou perlou, avšak belgická akční hvězda a mistr bojových umění karate a taekwon-do tehdy do svého filmu nacpal vše, co si jeho soudobí fanouškové žádali. Drsné postapokalyptické akční dobrodružství se odvíjelo ve svižném rytmu kopů, otoček a střelby, a na co nestačil děj, to nahradily hercovy svaly a jeho dokonalá atletická průprava. I Cyborg byl béčko, ovšem přesto se v kinech a hlavně posléze na kazetách VHS dočkal úspěchu. A právě v těchto stopách chtěl kráčet i režisér Michael Schroeder. Jen s několika výraznými inovacemi.

Protože z Van Damma už byla v roce 1993 žádaná superstar, nemohl chatrný rozpočet snímku za žádných okolností pokrýt jeho angažování. Jean-Claude měl dost svých projektů a navíc není nikde psáno, že by o podobnou roli vůbec stál. Každopádně na belgické svaly se nemohla produkce spolehnout, takže raději vsadila na nejistotu v podobě neokoukaných nováčkovských tváří. A aby byl Cyborg 2 přece jen trochu originální, rozhodli se jeho tvůrci, se vzpomínkou na Sarah Connor z Terminátora, vyměnit hlavního mužského hrdinu za silnou ženu. Ano, právě za Angelinu, které připadla role nového prototypu umělé inteligence, jež se má vzbouřit svým tvůrcům. Tentokrát se tak ovšem mělo stát ve jménu lásky, když se mechanická kráska zamilovala do svého učitele.

Usekané hlavy zkrátka nahradila romance z daleké budoucnosti, která se nakonec nedostala ani do kin. Komerční potenciál byl natolik slabý, že producenti se nakonec ani nedovážili nasadit ji na plátna a raději volili přímo distribuci na kazetách. Nikoli ovšem vinou Angeliny. Přestože jí snímek neskýtal mnoho šancí projevit talent, nezapadla v něm. Přinejmenším její krása upoutala pozornost. Ovšem jinak film skutečně neměl co nabídnout a kritici později Angelině ještě mnohokrát připomněli odvážnou scénu, v níž tehdy odhalila své poprsí. Ne že by si začínající herečka dělala z nahoty hlavu. „Nahota mě nezahanbuje, ženské tělo je přece krásné,“ tvrdí dodnes. Ale určitě tehdy doufala, že záhy prorazí a další role se jen pohrnou. Jenže místo závratného úspěchu, o němž snila, se znovu dostavily neklid, pocity marnosti a zbytečnosti. Cítila se tak mizerně, že dokonce vážně uvažovala o sebevraždě. Pak se na ni přece jenom usmálo štěstí. Nabídli jí roli počítačové pirátky v kybernetickém thrilleru Nebezpečná síť (Hackers), který se točil v Londýně. A právě tam potkala novou lásku.

Část II. - Poprvé před oltářem

setkání v londýně

Jmenoval se Jonny Lee Miller, byl o tři roky starší a Angie se do něho zamilovala stejně vášnivě jako poprvé do mladíka s noži. Pohledný britský herec, který ve filmu Nebezpečná síť ztělesnil jejího přítele, Angelininy city opětoval. Byli sice jako oheň a voda, jejich povahy nemohly být rozdílnější, ale láska se šířila rychlostí stepního požáru. Byli šťastní, omámení jeden druhým a oba upřímně věřili, že je to navždy. Jonny byl ovšem konzervativnější než jeho americká láska a chtěl se s dívkou svého srdce oženit. Možná ve skrytu duše doufal, že manželství alespoň trochu zmírní Angelininu těžko naplnitelnou touhu po absolutní volnosti a svobodě. Byl ochoten se za ní přestěhovat do Los Angeles a toužil po rodině. A tak svou milovanou požádal na jaře 1996 o ruku. Souhlasila, i když ve skutečnosti uzavření manželství považovala za formalitu. Ale když už měla být svatba, tak ať je hodně ujetá. Dlouhé bílé šaty a závoj? Ani náhodou! Oblékla si černé kožené kalhoty, bílou blůzu a na její záda si vlastní krví napsala manželovo jméno. Připadalo jí to romantické.

Ostatně Angelina měla zálibu v krvi odedávna. Zatímco ostatní holčičky toužily být princeznami, ona se chtěla stát upírem. Také se často mluvilo o její posedlosti temnotou a smrtí. Když jí v devíti letech zemřel dědeček, nechápala, proč příbuzní roní slzy, když to byl tak veselý muž. V pubertě se přihlásila na kurzy balzamování a smrt v ní nevyvolávala strach ani odpor. „Je pravda, že jsem v mládí bývala přitahována temnotou a pokoušela jsem se do ní proniknout. Hodně jsem se toho o sobě dověděla tím, že jsem ničila sama sebe. Nikdy jsem se necítila spokojená a klidná. Pravdou ovšem je, že dnes jsem ta nejméně morbidní osoba, kterou můžete potkat,“ prohlásila po letech.

„To, že hraju zlobivé holky, vede lidi k přesvědčení, že jsem taky taková. Že v sobě skrývám temná tajemství nebo že jsem posedlá smrtí. “

Angelina

I další snímky, v nichž Angelina tenkrát hrála, byly bezvýznamné a v kinech se ani neohřály. Kdo dnes ví, o čem vyprávěly filmy Mohavský měsíc (Mojave Moon) či Utajená svatba (Love is All There Is)? Nejspíš jen ona sama. Další v řadě, nezávislý thriller Bez důkazu (Without Evidence), měl ambice zasáhnout americké publikum hlavně tím, že byl natočen podle skutečných událostí. Jeho předlohou se stal případ tajené vraždy vězeňského ředitele, který kandidoval na guvernéra státu Oregon. I tentokrát ovšem zaúřadovala především průměrnost zpracování, s níž nemohla ani Angie dělat vůbec nic. Totéž pak lze tvrdit o Nebezpečné síti. Tam se sice herečka předvedla se slušivým krátkým mikádem, ale jinak to byla jenom ona, kdo v tomto filmu sklidil alespoň minimum pozornosti. Jenže takhle to probíhalo po většinu devadesátých let. Komedie střídaly dramata a romance a v drtivé většině případů to všechno byly filmy, se kterými se jenom těžko proráželo do světa. A vymetání pochybných nebo alespoň méně nepovedených produkcí mělo bohužel ještě nějaký ten pátek trvat. Ať chtěla, nebo ne, zpočátku byla Angelina především jen okrasnou dekorací ve snímcích, které mělo téměř okamžitě pozřít zapomnění. Byla to však herecká průprava, jakou potřebovala, při natáčení se mnohému naučila, a tak její hvězda přece jenom stoupala.

„Vždycky hraju ženy, se kterými bych dokázala jít na rande!“

Angelina

Jonny byl pořád stejně zamilovaný a domníval se, že Angie je na tom stejně. Musel ovšem překousnout ještě něco jiného než temnější stránky její duše. Když Angelina krátce před svatbou točila v roce 1996 film Foxfire, jehož příběh se odehrává na střední škole, sblížila se s americkou modelkou japonského původu Jenny Shimizu. A protože v ní zřejmě rezonovaly i bisexuální touhy, nezůstalo jen u ryze platonického vztahu založeného na vzájemném porozumění a přátelství. Angelina o tom v obvyklém záchvatu upřímnosti řekla svému nastávajícímu a očekávala, že její něžné vzplanutí k téhle krásné a zajímavé dívce pochopí. Byl to její první erotický experiment se stejným pohlavím, a pokud si později ještě někdy něco začala se ženou, už o tom raději s nikým nemluvila. „Mám v sobě víc protikladných stránek a tahle k nim patří. Vím, že mám sklony k tomu být dominantní, ale dala bych cokoliv za muže, který by mě položil na lopatky. Nebo za ženu. Za kohokoliv, kdo by byl nade mnou,“ rozhořčila se jednou nad impertinentním dotazem na toto téma. Jenže Jonny to asi nebyl. Napřed se zděsil, pak rozčílil a málem se zhroutil, ale rozhodně nebyl ochoten se s takovým trojúhelníkem smířit. Nechápal, co se s Angie děje a proč to udělala. Cítil se hluboce nešťastný a zrazený, což Angelina způsobit nechtěla. A tak se Shimizu kamsi vytratila a dvojice nakonec situaci ustála. Svatební obřad se přece jenom konal, ale ženich si po této zkušenosti nepochybně uvědomil, že život s Angelinou bude jako na houpačce. A to také byl.

Marcheline ani Jon se kupodivu z netradiční svatby nehroutili. Nedali na senzační titulky v novinách, v nichž se patřičně rozmazával nápis krví na Angelinině svatební košili, a britský zeť se jim vcelku zamlouval. Máma si nepochybně oddechla, že mladík stojí nohama pevně na zemi, a doufala, že se mu podaří tam postavit i její dceru. Otec zase oceňoval, že si vybrala muže z branže, který chápe, jak to v herectví chodí, a nebude jí dělat problémy kvůli nepravidelnému a mnohdy hektickému pracovnímu rytmu. V uměleckém prostředí se přece Jonny pohyboval odmalička. Jeho dědeček i otec byli herci, a ze školy utekl k divadlu ještě před maturitou. Doma měl našlápnuto na slušnou kariéru díky filmům Mansfield park, Trainspotting či Cesta mrtvého muže (Dead Man´s Walk), ale neváhal ani chvíli. Z Londýna se přestěhoval do manželčina bytu v Los Angeles. Zpočátku tam byli velmi šťastní, protože mohli být spolu. Nicméně Jonnyho touha po teple rodinného krbu a harmonickém životě po boku milované (a milující) ženy s kupou dětí dost brzy vzala za své. Kdo ví, zda Angii vůbec někdy došlo, že to od něj byla velikánská oběť, když kvůli ní všechno opustil.

Mezitím se totiž začala slibně rozjíždět Angelinina kariéra a hvězda krásné herečky rychle stoupala vzhůru. A ona chtěla hrát, toužila po úspěchu a nechápala, proč muž, jehož miluje, nesdílí její představy. Byly dny, kdy Jonny svou ženu skoro neviděl, i když chápal, že pokud se chce prosadit, jinak to nejde. V Americe se nicméně cítil tak trochu ztracený a ani pracovně to nebyla žádná sláva. Spíš paběrkování, na což nebyl zvyklý. „Los Angeles i New York jsou pozoruhodná místa, pokud je chcete jen navštívit. Ale v jednom ani v druhém bych nechtěl trvale žít. Pro mne je New York příliš klaustrofobický a špinavý. L. A. je sice hezké město, ale nežije se tam na ulici. Všichni se jen odněkud někam přemisťují auty. Stýskalo se mi po přátelích, po domově, po takových těch prostých věcech, jako jsou důvěrně známé vůně, chutě, zvuky. Ale ze všeho nejvíc mi chyběl britský smysl pro humor. Ten tedy v Americe opravdu neznají a nechápou,“ přiznal se po návratu do Londýna.

Jako by pro něj v Angelinině světě najednou nebylo místo. Ona už si to své vydobyla před kamerou i v životě, ale tehdy ještě nevěděla, že i sebevětší lásku je třeba pěstovat, a aby manželství vydrželo, musejí v něm být spokojení oba. Jonny ji sice miloval pořád tak horoucně jako na začátku, ale nestačilo to. Vztah, do něhož se dvojice před čtyřmi lety nadšeně vrhla, musel nutně začít skomírat, až jednoho dne vyhasl.

„Byl to velice intenzivní a vášnivý vztah, jaký vás potká jednou za život. Byl jsem smutný, když skončil, ale nemohl jsem na tom nic změnit. Snad až na to, že jsem si ostříhal vlasy.“

Jonny

Nehádali se, nedělali si schválnosti, neměli děti, o něž by při rozchodu bojovali. Jen už prostě netoužili být spolu. Jonny se vrátil domů do Anglie, Angelina se přestěhovala do New Yorku a říká, že dodnes zůstali přáteli. Rozchod nepochybně ranil hlouběji jeho, protože zahrnoval Angelinu láskou a pozorností, která jí doposud tolik scházela. Sliboval si od manželství mnohem víc než ona – trvalé štěstí, jistotu, oporu a závazek na celý život. Na to ovšem Angie nebyla ta pravá, přestože o manželství s Jonnym mluví jen v dobrém. „Měla jsem s ním pocit, že jsem středem světa, a naše manželství bylo sice krátké, ale úžasné. Pak však každý z nás začal směřovat jinam. Proto jsme se rozešli,“ říká. Netruchlila, vrhla se znovu do práce a také Jonny pokračoval v Londýně v přerušené kariéře. Zahrál si ve filmech Spoluvina (Complicity), Létající Skot (The Flying Scotsman), Temné stíny (Dark Shadows) a dalších. Začal se znovu objevovat na televizní obrazovce a ztělesnil i proslulého detektiva v seriálu Sherlock Holmes: Jak prosté (Elementary). Jen tak mimochodem, k jeho nejlepším přátelům patří Benedict Cumberbatch, který se díky svému Sherlockovi stal zbožňovanou ikonou v Evropě i v Americe. Miller posléze zakotvil v manželství s herečkou Michele Hicks, s níž má syna Bustera Timothyho, a o minulosti po boku Angeliny Jolie už nechce mluvit.

Čekání na úspěch

Manželství skončilo, co dál? Ať si říká, kdo chce, co chce, Angelina se do dalšího vztahu rozhodně nehrnula. Žádný z filmů, co doposud natočila, neměl potřebný úspěch. A aby se dál zahazovala v béčkových nebo dokonce céčkových titulech, na to neměla nejmenší chuť. Možná, že ještě před pár lety o svém talentu pochybovala. Ale teď jí bylo čtyřiadvacet a věděla, že může nabídnout víc než jen mámivé oči, smyslná ústa, vnadnou postavu a nezkrotný temperament. Zajímavé ovšem je, že už z kraje cesty za popularitou měla Angelina štěstí v neštěstí na role, ve kterých mohla nacházet sebe sama. Možná to byl i vzdor, vyzařující z jejích krásných rebelských šedomodrých očí, který jí přihrával postavy, v jejichž kůži se mohla cítit jako doma. Ve školním dramatu Foxfire vystřihla skvělý part charismatické vůdkyně spravedlivé studentské vzpoury proti nenáviděnému učiteli. A její v nejlepším slova smyslu „frackovitost“ pak samozřejmě musela v roce 1999 slavit triumf v drtivém dramatu Narušení (Girl, Interrupted), kde dosáhla na nejvyšší možné herecké ocenění, na zlatavého Oscara.

Ještě před tím ale dokázala zazářit v televizním biografickém dramatu George Wallace coby druhá manželka do názvu schovaného amerického politika. Za tento výkon dokonce získala Zlatý glóbus a nominaci na hlavní zámořskou televizní cenu Emmy. Mimochodem, po boku Garyho Sinise jí to opět velmi slušelo. O rok později přibyla životopisná Gia, pro Angelinu skvělá šance vtělit do jedné hrdinky všechnu svoji divokost i křehkost. Nicméně až skrze Narušení dokázala Angie demonstrovat, kolik má v sobě talentu pro dramatické party. V té době už začala užívat umělecký pseudonym Jolie, ale v civilním životě její jméno znělo Angelina Jolie Voight. Otec to kupodivu pochopil a nebral to jako urážku – bylo mu jasné, že to není dceřina schválnost, ale snaha osamostatnit se.

„Mám svého otce ráda, ale nejsem on.“

Angelina

Postava, na niž Angelina dlouho čekala, byla drogově závislá modelka Gia Marie Carangi, kterou měla ztělesnit v již zmíněném filmu Gia. Zpočátku měla obavy nejen z natáčení, ale hlavně z toho, jak jí tahle exotická kráska, jíž ležel u nohou celý svět, byla blízká. Vlastně se jí podobala tolik, že se bála, zda zvládne převtělit se v ženu, která mohla být jejím duchovním dvojčetem. I Giini rodiče se záhy rozvedli. Hvězdnou kariéru jí pomohla odstartovat láska. Experimentovala s bisexualitou a milovala nože, které zanechaly stopy i na kůži její herecké představitelky. Nakonec však modelka začala koketovat s drogami, které ji posléze zničily. Angelina také vyzkoušela marihuanu, LSD, kokain a dokonce i heroin. Existuje o tom videozáznam, který tehdy natočil její dealer a před nedávnem se náhle vynořil z temné minulosti. Není to pěkná podívaná na roztřesené, vyhublé děvče poničené fetováním, s boláky na rukou. Měla velké štěstí, že z drogové závislosti dokázala vycouvat včas a že ji vůbec přežila.

Angelina zkrátka pociťovala strach z umělecké konfrontace s bytostí, která jí byla velmi podobná a špatně dopadla. Gie bylo šestadvacet let, když zemřela na AIDS, tedy na nemoc, o níž se v roce 1986 ještě moc nevědělo. Po určitém váhání Angie nicméně roli přijala a položila se do ní naplno. Výsledkem byl další Zlatý glóbus, další nominace na cenu Emmy a otevřené dveře do filmových ateliérů. Přesto se necítila šťastná. „Bylo to období, kdy jsem měla všechno, po čem jsem kdy toužila, a přitom jsem cítila hroznou prázdnotu. Věděla jsem, že jsem se v téhle roli vydala úplně ze všeho, ale rozhodně jsem si nepřipadala jako člověk, jemuž se splnil sen. Také mě děsilo, že ztrácím soukromí. Musela jsem na čas zmizet, abych se dokázala znovu najít. Kupodivu to zabralo. Uvědomila jsem si, že o všechno, co mám, můžu najednou přijít, takže vlastně nemám vůbec nic. Proto jsem se rozhodla žít naplno,“ shrnula svou zkušenost z filmu, který pro její hereckou dráhu tolik znamenal.

Ne že by to pak v jejím životě všechno šlo jako po másle, ale nyní měla mnohem pevnější pozici než dřív. Vědělo se o ní, mluvilo se o ní, psalo se o ní. A přestože novináře mnohdy zajímaly hlavně její milostné vztahy a tetování, jméno Angelina Jolie už něco znamenalo. Ostatně o jejích tetováních se psalo snad úplně všude, i když ona upřímně nechápala, co je na tom tak divného. Předběhla dobu o dvacet let - dnes už bohaté kérky zdobí tolik těl, že se nad nimi nikdo nepozastavuje. „Tetování je tak trochu obrana před okolním světem. Lidé se dívají jen na ně, nikoliv na mne, a nevědí, jaká vlastně jsem. Mám ráda svoje tetování, ráda chodím v černé kůži, ale mám i světlé stránky,“ říká.

Takže abychom to zrekapitulovali. Na levém předloktí je citát z Tennesseeho Williamse „Modlitba za všechna divoká srdce držená v klecích“, na pravém arabský nápis týkající se odhodlání a pevné vůle. Na zádech má Angie tygra a pod ním draka, mezi lopatkami větu „Poznej svá práva.“ Na levém třísle se jí skví kříž, na břiše má vytetované latinské texty. Postupně svou kůži propůjčila dalším symbolům, zatímco jiné si nechala odstranit, pokud měly souvislost s partnery, s nimiž se rozešla. „Už nikdy nebudu tak hloupá, abych si na sebe nechala vytetovat jméno nějakého chlapa,“ vyjádřila se po rozchodu s druhým manželem Billym Bobem Thorntonem. Zatímco jeho jméno zmizelo, na levém rameni jí přibyly souřadnice míst, kde se narodily její děti - kambodžský Phnom Penh, odkud pochází Maddox, etiopská Addis Abeba, kde našla Zaharu, namibijský Swakompund, kde porodila Shiloh, vietnamský Saigon, z něhož si přivezla Pax Thiena, a francouzská Nice, kde přišla na svět dvojčata. Pokud dojde na další adopce, místa tam má ještě dost. Viditelné je také tetování na horní levé části zad s ochranným buddhistickým nápisem věnovaným Maddoxovi. Filmovým maskérům z jejích kérek vstávají vlasy hrůzou na hlavě, protože si s nimi musejí poradit a „schovat“ je, i když Angelina se odhaleným scénám pokud možno vyhýbá. Ruce, ramena a záda se ovšem úplně skrýt nedají. Pokud jste viděli film Wanted, kde v jedné scéně herečka ukázala celá záda, určitě víte, o čem je řeč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Angelina Jolie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.