Jan Kameníček

Mínotaurův ostrov

(III.)

Tribun EU

2014

Motto:

Otče, stále ještě nejsem jaksepatří zotavený, ba ani tak v dobrém stavu, a přičtete-li k tomu ještě, že mohu mluvit jen šeptem, a ani to ne příliš často, také rád návštěvu s bratrem rádi odložíte. Všecko je v samotných počátcích, jak onehdy konstatoval nadmíru laskavě jeden profesor.

Franz Kafka Dopisy rodičům

Byl jsem se dnes odpoledne projít, ještě je zima, i když už několik dní svítí sluníčko. Navštívil mě – po delším čase – můj celoživotní přítel Steinmann, a tak jsme strávili krásné minuty v parku. Na zahradě sedělo pár známých, nechtělo se nám s nimi hovořit. Láskyplná sugestivnost, s jakou líčí své choroby, pohyby, které se při jejich hektickém vyprávění zrychlují s proudem slov plných sebelítosti, gesta rukou, bolestné grimasy, to všechno prozrazuje velikou lásku k sobě samému - nikdy jindy se nedokážou vzepnout k tak živému výrazu. A pokud nehovoří o sobě, protože si jejich soused prosadí svou, jsou neteční a mrtvě vláční; je zcela jisté, že právě tímto mimickým manévrem si záměrně říkají o pozornost. A když se jich sejde hned několik, chudáků bez dostatečné lítosti okolí, ve stejných světlešedých županech, to je teprve hotové peklo. A tak po srdečném rozloučení s milým přítelem sedím raději v pokoji sám, a je klid. Steinmann zestárl.

Je to teď stále více stejné. Každý den je pro mne delší. Uvědomuji si, že mě čeká život bez jakýchkoliv peripetií. Dlouho jsem si to nechtěl přiznat, velice prudce jsem se rozběsnil, když mně to někdo z mých známých naznačil. Bál jsem se něco podobného vůbec připustit, natož to přiznat, ale je to tak. Skončit jako ostatní kolem, pouze ve vzpomínání. Dříve, když jsem se někdy nahlas zamyslel - záměrně si chtěje s druhým popovídat, skončila naše debata vždycky stejně: ukřivděnými poznámkami a obhajováním svých neúspěchů. Přišel jsem tedy na to, že je lepší nemluvit.

Když jsem přišel na svět, byly už mému bratrovi dva roky. Narodil jsem se do tmavé zatuchlé vily, která stále ještě patřila babičce, mamince mé maminky. S mým narozením se už moc ani nepočítalo. Maminka byla v té době dost nemocná, prý neléčená asijská chřipka, která tehdy táhla Evropou, vlastně to byl zázrak, že jsem ještě přišel na svět, říkalo se. Také se mamince druhým těhotenstvím dost přitížilo, což tatínek často a nahlas bolestivě připomínal. Takže já si ji pamatuji jen jako nemocnou, slabou ženu, tichou, ale nestěžující si, stále, až do té poslední hrozné tragické chvíle, přemáhající svůj osud. Bylo to, jak jsem se později dozvěděl, otcovo tajné přání, mít ještě jedno dítě, i když si myslím, že otec musel vědět, jak se matce po dalším porodu přitíží. Pravda, doufal v to, ale příliš tomu stejně nevěřil.

Maminečka nebyla fyzicky silná, naopak byla velice subtilní, proti otci to byla malá a tichá bytost, stále se schovávající za názory a jednání svého muže. Nepřirozeně špičaté prsty s šedivě neprokrvenými nehty, znaveně skleslá víčka říkající si o povzbuzení, tak si ji pamatuji. Možná, že to bylo způsobeno právě nemocí, nevím, ale nikdy jsem ji neviděl se smát, nebo dokonce zpívat. To u nás nikdy neexistovalo. Tehdy mně to ani nechybělo, rodinu a domov jsem si nikdy nepředstavoval jinak, než jaké to bylo u nás. Pochopitelně.

Bratr byl starší, pravda, jenže pouze věkem, jinak během několika let jsem měl navrch já. Téměř od narození byl ochrnutý na jednu stranu těla, přestal se dobře pohybovat asi po roce života. Dnes vím, že to byla nemoc dědičná, nemoc po matce, nervy, žádná asijská chřipka, jak se tradovalo. Bratra nemoc zasáhla prudčeji a dokonce viditelněji než matku.

Takže proto, pro tuto bratrovu tělesnou, překážku tatínek toužil po dalším dítěti, které by bylo zdravé. Otec však na svého prvního syna nijak nezanevřel, spíš naopak. Litoval ho, snažil se mu jeho osud všemožně nahradit v podobě drobných pozorností, nemyslím tím finančních, spíš gesty, přehnanými souhlasy, veselým plným smíchem když bratr řekl něco vtipného. A asi právě z toho důvodu jsem naopak já na svého bratra upřímně žárlil, i když tahle bratská rivalita je prý zcela běžná. Proto jsem také celý život nenáviděl cokoliv, co nebylo silné a zdravé, a hrozně jsem se zato přitom v hloubi duše styděl. Modlil jsem se, jak nás to maminka naučila, prosil o odpuštění za tenhle děsný hřích mé nenávisti, ale mamince jsem nenašel po celý život odvahu se přiznat. Nevím proč, ale jenom při pohledu na poraněné ptáče nebo zchromlého psa jsem už jako malý dostával záchvaty vzteku a nepochopitelné zloby. Uvědomuji si to až teď, v poslední době. Dřív byly můj vztek a agrese vždy nějak zdůvodněny, mé okolí nikdy nedokázalo přesně rozpoznat moje skutečné podráždění. Tolik jsem si tuto bezmoc vyčítal, věděl jsem o ní podvědomě odmalička.

Kolikrát jsem pozoroval bratra stejně tichého jako maminka, jak s velkou trpělivostí - a jistě i bolestí - se snaží uchopit sklenici s vodou a dostat ji k ústům. Samozřejmě, že mohl použít druhé, zdravé ruky, ale to pro něho nebyl důvod, proč by neměl používat ruce obě. Jídlo si dokázal rozkrájet sám, i když dostával spíše sousta už předem v kuchyni rozkrájená. Oblékat jsme mu pomáhali, velice špatně chodil, a tak bylo pochopitelné, že jsem to byl já, kdo se o něho staral. A přiznám se, že jsem to začal dělat velice rád.

Nikdy jsme své vzájemné pocity nedali najevo, i když jsme si je vzájemně uvědomovali. Byl to takový zvláštní milostný vztah mezi námi. Bratr si na svoji roli v našem vztahu rychle zvykl a já to velice brzy vytušil. Tuto naši spojitost velmi brzy se skrývanou láskou poznala maminka, a viděli jsme na ní oba, jak je šťastná. Snažila se všemožně, abychom se cítili oba doma spokojeně, i když to bylo někdy dost těžké.

Na Vinohradech, kolem Orionky, Vinohradské a Korunní, měli živnost tři krejčí, a otec z nich byl nejšikovnější, rozhodně nejlépe uměl sehnat zakázky, pracoval velice pilně, takže jsme bídu v tom nejhorším slova smyslu nepoznali. Uběhlo patnáct let po válce, na válku se už skoro zapomnělo, vládla krutá totalita, i když po smrti Stalina a Gottwalda v březnu 1953 začalo být mezi lidmi míň strachu, ale podivná nejistota a vyplašenost mezi lidmi zůstala. Otec přišel o všechny sny z mládí už před koncem války, vědělo se, co po válce nastane, a tak byl rád, že vůbec mohl podnikat bez jediného zaměstnance. Proto byl tatínek velmi opatrný na své názory, hlavně před zákazníky, a mluvil, jak mluvili právě v tu chvíli oni. Byl to velice jednoduchý, až primitivní člověk, tušili jsme to, ale potřeba milovat je u dítěte vždycky silnější a láska všecko omluví, říká se. Jen bylo trochu směšné, jak se otec před zákazníky cítil až nepochopitelně důležitý. V duchu jsem jím za to s patřičnými pocity viny opovrhoval, ale nikdy jsem nenašel odvahu mu to říci do očí, jaký je slaboch, myslím si, že on to stejně bohužel věděl. Věděl, že si matku vzal jako postiženou starou pannu, tenhle fakt visel stále v našem domě ve vzduchu.

Maminka byla velice citlivá, tu citlivost jsme zdědili rozhodně po ní. Ona sama se také všemožně snažila svoji vnímavost předat svým synům. Myslím, že já jsem byl méně citlivý a senzitivnější než bratr, to musím přiznat. Ovšem, měl víc času než já, ležel stále v knihách, které mu maminka vybírala z naší velké knihovny. Podruhé stejnou knihu bratr málokdy četl, dělal si pečlivé poznámky, které nedal nikdy nikomu přečíst, vypisoval si je s velkou trpělivostí, nikdy jsem nechápal, na co to kdy bude potřebovat.

Mě knihy a učebnice moc nezajímaly. Vím, že už v té době se u mě začal projevovat talent ke kreslení, po strýčkovi, tvrdila šťastně maminka. Začal jsem se tedy víc odlišovat od svého bratra. Jemu nezbývalo nic jiného než ležet v knihách, na víc neměl, a já se stále víc zaobíral myšlenkou, že bych mohl malovat a jednou to zkusit třeba i na akademii.

Tatínkovi jsem si to ale netroufl říci, chtěl, abych studoval reálku, i když věděl, že mě to moc nebaví. Dokonce jsem jeden rok opakoval, neudělal jsem reparát z matematiky. To mě ale právě přesvědčilo o tom, že nejsem studijní typ a že se rozhodně líp uplatním v jiném oboru, než je úředník v účtárně, jak si moji budoucnost otec jednou provždy vysnil. Snažil jsem se mu několikrát své, zatím tajné a hodně nejisté rozhodnutí naznačit, ale vždy to rezolutně zavrhl. Nezbývalo mi zatím nic jiného než počkat.

Vystudoval jsem tedy reálku. Dost průměrně, není se ale proč divit, a uposlechl otcova příkazu a nastoupil do účtárny. Jinak to ani nešlo, protože matčin zdravotní stav se stále horšil a stála nás dost peněz, jak říkal tragicky tatínek. Musel jsem tedy pomoci i já, nastoupil jsem k jednomu z otcových známých zákazníků do dílny. Nebyla to velká dílna, bývalá továrna, komunisty znárodněná, dnes tu bylo pár špinavých dělníků a tři úředníci v jedné malé místnosti, nic víc. Tam jsem tedy začal svoji životní kariéru! Jako obyčejný úředníček, kterých je všude tolik!

Dva roky po mém nástupu v dílně u Kleibla matka tragicky zemřela. Stal se jí úraz. Upadla v koupelně, kde si přepírala prádlo. Napustila si teplou vodu do vany, patrně v tu chvíli snížili tlak plynu, to se stávalo na Vinohradech dost často, a karma zhasla. Upadla tak nešikovně, že ji našli až k večeru mrtvou.

Bratr nesl tuto příhodu velice těžce, několik dní vůbec nespal a měl vysoké nervové horečky. Otec byl v nepředstavitelném šoku, mysleli jsme, že zešílel. Hlasitě křičel po celé vile, běhal za zákazníky a hluboko v noci jim nosil rodinné obrazy nebo příbory v kožených etujích, zděšený, že teď nedokáže pracovat a my zůstaneme bez peněz. Po třech dnech padl do fotelu, snad během několika vteřin podivně usnul, oblečený, v ušpiněné vestě a s utrženým řetízkem od kapesních hodinek.

Svlékli jsme ho, položili na postel a chodili kontrolovat, zda se alespoň neznatelně hýbá. Za nekonečné čtyři dny, kdy jsme několikrát volali ochotného pana doktora Chládka, se z ničeho nic probudil. Pomalu vstal, nás jako by nevnímal, mlčky, jako v polospánku se svlékl a dočista nahý se šel umýt do koupelny. Ovšem od té chvíle přestal být hovorný, nepromluvil ani jediné slovo a jinak než skloněného nad svou prací jsme ho neviděli. Bylo mně z toho pohledu na něho i na bratra hrozně. Od té chvíle jsem se doma cítil ještě hůř.

S Kleiblem jsem se také nepohodl. Kvůli maličkosti. Jeden ze starších úředníčků mu oznámil ztrátu hodinek. Byl jsem osočen, že jsem je ukradl. Dokonce jsem měl ukázat kapsy, což mě natolik pobouřilo, že jsem Kleiblovi dal ve vzteku pořádný políček. Nikdy nezapomenu, jak ztuhl, jak se na mě překvapeně podíval, jen spodní ret se mu roztřásl, vypadal tak slabošsky, že jsem se neovládl a dal jsem mu ještě jeden.

Ta příhoda s Kleiblem nebyla úplná. Hodinky jsem opravdu vzal já. Ten úředníček si na ně měl dávat ale větší pozor (viděl jsem každý den jeho stejné pohyby, pořád stejná rána, kdy si sedl ke svému stolu, povolil límeček u krku a dříve než začal sčítat ty své účty, odložil své hodiny na kraj stolu; chtěl jsem ta jeho rána něčím odlišit, proto jsem to udělal). A také jsem je vzal, protože jsem chtěl tatínkovi aspoň trochu pomoci.

Takže i samotný výstup s Kleiblem vyřešil vše naráz. Na rozkaz otce jsem šel hodinky vrátit a omluvit se. Naštěstí Kleibl trval na svém. Takový byl můj odchod z práce, kterou jsem z hloubi duše nenáviděl a na kterou jsem se ani nehodil. Do toho ty podivné, napůl skryté nenávistné otcovy pohledy, za to, jak jsem zostudil rodinu přede všemi, a nakonec jeho příkaz, abych opustil dům. Bylo to řečeno v afektu, to jistě, ale já to jen přivítal a beze slova jsem ještě to letní odpoledne odešel z domova. Nikomu jsem neřekl ani slovo rozloučení, ani naší uplakané Máně, sedl na tramvaj a vystoupil až na Starém Městě.

Praha už byla tichá, v poslední době tlampače přestaly chrchlavě s ozvěnou vyhrávat, a já jsem se ocitl v tichých a neznámých místech, aniž bych tu někoho znal. Nevěděl jsem, kde budu bydlet, čím se budu živit do chvíle, než budu smět malovat.

Zapadl jsem do nejbližší hospody, která byla naproti nábřeží. Nikdo o žádném pronájmu nevěděl. Nezbylo mně nic jiného, než se po něčem podívat jinde. A štěstí mně přálo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mínotaurův ostrov (III.).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.