Příběh psa Bukyho

Igor Majzlan

Copyright

Autor: Igor Majzlan

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

Ze slovenského orginálu

Igor Majzlan: Príbeh psa Bukyho,

který vyšel ve vydavatelství Ikar v Bratislavě v roce 2008,

přeložil Igor Majzlan a Olga Svobodová.

Ilustrace: Érdi Balázs

ISBN:

978-80-87976-97-5 (ePub)

978-80-87976-98-2 (mobipocket)

978-80-87976-99-9 (pdf)

Nudné město

Slunce již stálo vysoko a rozpalovalo asfaltové chodníky a cesty, vinoucí se mezi betonovými paneláky. Sídliště bylo téměř liduprázdné. U prolézačky, která vypadala jako zeměkoule, stál chlapec. Zdálo se, že se chystá na ni vylézt. Místo toho však chytil příčku ve výši své hlavy a rozběhl se. Zeměkoule se roztočila. Až teď na ni chlapec vyskočil. Zavěsil se za ruce, pak se zachytil nohama a vylezl výše. Nakonec, ležíc na samém vrchu, si vychutnával jízdu.

Jonatán – tak se kluk jmenoval, ačkoliv blízcí mu říkali jenom Jonek – spatřil, že na dětském hřišti již není sám. Blížili se k němu tři chlapci. Jeden z nich byl zavalitý a kráčel několik metrů před ostatními.

"Hej, ty, co to děláš?!" zakřičel na Jonka.

Jonek počkal, dokud se zeměkoule neotočí natolik, aby měl chlapce znovu před očima, a odvětil: "Vozím se, nevidíš?"

"Vidím, nejsem slepý. Ale kdopak ti to dovolil?"

"Jak dovolil?" podivil se Jonek.

"Prolézačky patří pouze těm, co bydlí v tomhle domě," chlapec ukázal palcem za sebe.

"Vymýšlíš si," nevěřil mu Jonek.

Chlapcova tvář potemněla. "Takže ty odsud nevypadneš?" zasyčel.

"Ne," odvětil Jonek.

„Bruno, dej mu za vyučenou!" zavolal na zavalitého chlapce jeden z jeho společníků.

Bruno přiskočil k Jonkovi a chytil ho za nohu. Tím zbrzdil otáčení zeměkoule. Vzápětí se pokoušel Jonka stáhnout na zem. Když se mu to nedařilo, zakřičel na kamarády, aby mu přišli na pomoc.

Jonek se polekal a ztuha svíral tyč prolézačky. Věděl, že i když se na zeměkouli udrží, kluci ho brzy obklíčí a bude jim vydán na milost a nemilost. Snažil se přemýšlet. Něco ho napadlo. Podvolil se Brunovu tahu a sestoupil o příčku níže. Na ní se obrátil a seskočil. Při pádu se Brunovi vytrhl. Jen co na zemi nabyl rovnováhy, vyrazil vpřed. Prokličkoval mezi houpačkami, přeskočil ohradu dětského hřiště a utíkal k hrázi. Doufal, že kluci za ním nepoběží. Zanedlouho však za sebou zaslechl dupot. Vydrápal se na hráz. Za ní tekla říčka. Seběhl k ní a skočil do vody. Ponořil se, ale hned se zase dostal na hladinu a vydatnými tempy plaval na druhou stranu. Zastavil se, až když kolenem narazil na mělčinu. Utřel si oči a ohlédl se. Jeho pronásledovatelé zůstali na břehu a odtud na něj pokřikovali nadávky a urážky. Nedbal na ně. Byl zachráněn.

Když si Jonek oddechl a očistil tenisky od bahna, zvědavě se rozhlédl. V této části sídliště ještě nebyl. Rozhodl se, že dokud neuschne, trochu prozkoumá okolí. Vydal se do úzkých uliček s rodinnými domy. Na konci jedné z nich zaslechl příjemnou hudbu. Zabočil za roh domu a uviděl pouť. Už z dálky rozeznal řetízkový kolotoč, ruské kolo, centrifugu a střelnici. V kapse nahmatal několik mincí. Doufal, že má u sebe dost peněz alespoň na jedno svezení. Za chvíli už stál u pokladny a prohlížel si ceník. Ukázalo se, že všechno je příliš drahé. Byl zklamaný, ale nechtělo se mu odejít. Líbilo se mu tady. Poslouchal hudbu, procházel se mezi atrakcemi a sledoval, jak se lidé baví. Později si všiml pestrobarevné budky. Připomínala zastaralý hrací automat. Popošel k ní a uviděl nápis:

SISA TI PŘEDPOVÍ BUDOUCNOST. NASTAV SVŮJ VĚK A VLOŽ DVACETICENTOVOU MINCI.

Jonek se zaradoval. Dvacet centů – tolik měl. Přepínač otočil do polohy DESET LET a do otvoru vhodil peníz. V horní části budky bylo sklo a za ním žaluzie. Ty se rozevřely. Za nimi se zjevila figurína ženy s dlouhými černými vlasy. Ozval se hlas: "Vítej! Jmenuji se Sisa. Předpovím ti budoucnost. Ale nejdříve mi pověz, jak se máš a stiskni červené tlačítko."

Jonka to překvapilo. Proč by měl něco vyprávět? Ať mluví ona, když je věštkyně. Ale najednou se mu zachtělo postěžovat si.

"Já…,“ začal, „… nemám se moc dobře. Nedávno jsme se přestěhovali do tohohle města a mně se tady nelíbí. Je tu nuda." Na okamžik zmlkl. Pak vzdychl a dodal: "Nemám tady žádné kamarády."

Stiskl červené tlačítko.

"Mou věštbu si přečti na lístku," řekla Sisa. Žaluzie se zavřely a vysunul se papírek. Jonek ho vytáhl. Stálo na něm:

V TVÉM ŽIVOTĚ SE OBJEVÍ NĚKDO, KDO VŠECHNO ZMĚNÍ.

Jonkovi se vyjasnila tvář, když vzrušeně četl větu znova a znova. Och, kdyby to byla pravda! Ale… kdo by to tak mohl být? uvažoval. Pak se zarazil. Uvědomil si, že se téměř nechal nachytat. Sisa přece není žádná věštkyně. Je to jenom stroj a stroje věštit neumí. Zaručeně ne.

Zjistil, že šaty má už téměř suché a odebral se domů.

Nevítaný host

Jonkova maminka Olivie právě nakupovala v potravinách. Všimla si, že kdosi na ni kývá. Byla to její sousedka Eva. Nedávno ji potkala poprvé a hned se skamarádily. Spojovalo je hlavně to, že jejich manželé pracovali daleko v zahraničí.

"Všude tě hledám," řekla Eva. "Jsi moje poslední naděje."

"Co se děje, Evo?" zeptala se Olivie.

"Představ si, zítra cestuji za Marcelem. Poletím letadlem. Teprve dnes jsem se to dozvěděla. Poslal mi letenku."

"Ty se máš," řekla Olivie. "Já toho svého uvidím až na podzim."

"Ale nevím, co udělám se psem," zamračila se Eva. "Vzít ho nemůžu. A nerada bych ho dala do psího hotelu."

"Tak ho dej k nám!" navrhla Olivie. "S Jonkem se ti o něj postaráme."

"Opravdu? Ty by sis ho vzala?" zeptala se Eva.

Olivie přikývla.

"Ale… na celé léto?"

"Klidně i na celé léto," řekla Olivie. "Vlastně se mi to teď i hodí. Jonek bývá často smutný. Nemůže si zvyknout na nový domov. Pes ho určitě potěší. Už se nemohu dočkat, až mu to řeknu."

Olivie položila na stůl čokoládu, krabici pralinek a dvě karamelové tyčinky.

"Tolik dobrot!" zvolal Jonek.

"Mám pro tebe dobrou zprávu," řekla Olivie. "Budeme mít psa. Teta Eva nám ho půjčí."

Jonek mlčky rozbaloval čokoládu.

"Ty nemáš radost?" divila se Olivie.

"Ne," odvětil.

"Jak to?"

"Nemám rád psy."

Olivie zavrtěla hlavou. "A já jsem si myslela, že každý kluk má rád psy."

"Já ne."

"Možná je jenom neznáš. Kdybys viděl toho Evina psa! Jaký je velký a pěkný! Budeš ho moci cvičit, chodit s ním ven, starat se o něj. Alespoň se nebudeš nudit."

Jonek chvíli mlčel, pak důrazně řekl: "Mami, já nechci psa."

"Ale proč?" nechápala Olivie.

"Proto!"

"Ty jen trucuješ."

"Netrucuji!" odsekl Jonek.

"Už jsem Evě slíbila, že se jí o psa postarám. Zítra odjede do zahraničí a nemá ho kam dát. Jdu pro něj," rozhodla se Olivie a odešla.

Jonek cucal tabulku čokolády. Moc mu nechutnala. To je dnes den, pomyslel si. A teď ještě tohle. Bude se muset starat o nějakého psa. Kdysi dávno, když ještě nebyl školákem, ho na smrt vystrašil velký vlčák. Z ničeho nic na něj skočil a olízl mu obličej od brady až po líc. V té chvíli si myslel, že to je jeho konec. Naštěstí se mu podařilo uprchnout. Následující dny však nevycházel strachy z domu, a pokud i vyšel, ustavičně se kolem sebe rozhlížel, zda někde nějakého psa nespatří. Později ho strach přešel, ale od těch dob psy neměl rád a vyhýbal se jim. Najednou dostal bojovnou náladu. Však já mu ukážu! říkal si v duchu. Jen ať zkusí vejít do mého pokoje! Hned zjistí, že zde není vítán. Z police si vzal zbraň. Byl to nejnovější model vodní pistole. Měla dostřel přinejmenším z jednoho konce pokoje na druhý. Pro jistotu se zásobil i náboji – dvěma lahvemi vody. Vše si zanesl do skrýše za křeslo ve svém pokoji a čekal.

Venku se již setmělo, a Olivie pořád nepřicházela. Jonek seděl na posteli, v ruce měl walkman a na uších sluchátka. Poslouchal příběh o chlapci, který měl svůj vlastní motorový člun. Najednou se mu zdálo, že se v předsíni něco pohnulo. Podíval se tím směrem a otevřel ústa překvapením. Na prahu pokoje stál pes. Byl o něco menší než vlčák. Srst měl hustou a bílou, hlavu a uši černé. Díky velkým uším připomínal směšného čerta. V očích však neměl nic čertovské. Vypadaly až nezvykle moudře. Hleděly na Jonka pozorně a zvědavě. Jakoby se ho pes pohledem na cosi ptal – snad, zda může vejít do pokoje. Jonek se ani nepohnul. Pes se otočil a cupital pryč. Do pokoje vešla Olivie. "Bude u nás celé léto," řekla. "Jmenuje se Buky."

Bukybal

Druhý den ráno se Jonek převaloval v posteli. Nechtělo se mu vstávat. Věděl, že není kam spěchat. Byly prázdniny a déšť v uspávajícím rytmu bubnoval za oknem. Vtom si vzpomněl, že je u nich pes, a bylo po dřímání. Jak se jen jmenuje? pokoušel se rozpomenout. Aha, Buky.

Vsunul nohy do bačkor a vyšel do předsíně. Za chvíli se ozvalo cupitání a pes stál před ním. Jonek si ho prohlížel. Myslel si, že pes bude kolem něj pobíhat a vnucovat se. Ale ten nic takového neudělal. Jen se posadil a díval se.

"Ahoj, Buky," řekl Jonek. Buky zlehka zašermoval ocasem. Jonek k němu opatrně vztáhl ruku. Když se nic nestalo, podrbal psa na hlavě. Buky nic nenamítal, jenom na něj šibalsky koukal. Jonek se zaradoval. Tenhle pes se mi docela líbí, pomyslel si. Možná, že to půjde si s ním nějak hrát. Jenže jak? O psech toho moc nevěděl. Jenom to, že štěkají a koušou.

Buky se rozběhl k šatníku a packou pod ním začal šmátrat. Vykutálel se červený míček, ne větší než pomeranč. Buky jej vzal do tlamy, přinesl a upustil na zem vedle Jonka.

"Můj ztracený míček!" zaradoval se Jonek. "Děkuji, Buky." Sehnul se, že si míček vezme, ale když k němu přiblížil ruku, Buky míč popadl a odběhl.

Co to má znamenat? divil se Jonek.

"Dej sem ten míček!" zakřičel a začal Bukyho honit. Pes byl však příliš rychlý a šikovně se uhýbal. Jonek pochopil, že tímto způsobem míček nezíská. Sedl si na zem a přemýšlel. Nerozuměl tomu. Proč Bukymu na míčku tak záleží? Najednou k němu Buky popošel a míček mu sám nabídl. Jonek si jej chtěl vzít z jeho tlamy, ale Buky v poslední chvíli uhnul.

"Tak takhle to je!" zvolal Jonek. Už věděl, o co tu jde – Buky s ním hraje nějakou hru. Pes položil míček nedaleko Jonkových pantoflí a zadíval se na strop, jakoby tam uviděl něco pozoruhodného. Jonek se usmál. Tušil, že ho chce Buky nachytat. Odvrátil pohled, aby si Buky myslel, že o míček nemá zájem. Buky se vzdálil asi metr a tam si lehl. Teď se už Jonek bez obav natáhl pro míček. Téměř ve stejném okamžiku se Buky vymrštil ze země. Jonek se sotva dotkl míče, když Buky proletěl kolem a míček měl opět v tlamě.

"Ty potvoro mazaná!" křikl Jonek.

Buky pobíhal po předsíni, oči mu zářily a pyšně kýval hlavou s míčkem v tlamě, jakoby chtěl říci: Dostal jsem tě, dostal!

Tuto hru si hráli téměř celé dopoledne. Každé kolo se začínalo tak, že Buky míček někam pohodil a předstíral, že ho nezajímá. Ale když se k míčku Jonek přiblížil, přiběhl i on. Pokud se Jonek pokusil míček sebrat, Buky byl rychlejší a vzal jej dřív. Taktizování obou soupeřů někdy zašlo až tak daleko, že nepoučený divák by si vůbec nemusel všimnout, že se zde odehrává napínavý souboj. Na jednom konci předsíně si Buky zaujatě čistil srst, na druhém Jonek četl časopis. Míček ležel někde mezi nimi. O výsledku hry se rozhodlo ve chvíli, když se Jonek vrhl k míčku. Pokud jej získal, přičetl si bod. Pokud ne, skóroval Buky. Celkové vítězství nakonec jednoznačně patřilo Bukymu. Přesto hra Jonka bavila. Nazval ji bukybal – podle Bukyho, který ji vymyslel.

Rozruch na hřišti

Včera celý den pršelo, ale dnes už po dešti nebylo ani stopy a Jonek se těšil, že konečně půjde ven. Od té doby, co se sem přistěhovali, toulal se vždy sám, i to však bylo lepší než ustavičně sedět doma. Právě si obul tenisky, když do předsíně vběhl Buky.

"Co bys rád?" zeptal se Jonek.

Buky otevřel pusu dokořán. Dlouhá tlama plná ostrých zubů vypadala strašidelně, ale nakonec z toho vzešlo pouze zívnutí. Dřív než Buky tlamu zavřel, vyloudil tenký, téměř pisklavý tón a trhl čumákem směrem k Jonkovi.

Co to může znamenat? nechápal Jonek. Vykročil ke dveřím a otočil klíčem. Buky vydal stejný zvuk znovu, tentokrát bez zívání. V očích měl naléhavý výraz. Aha, chce jít ven, pomyslel si Jonek. Jenže… může ho vzít? Neuteče mu? Bude ho vůbec poslouchat? Nakonec se rozhodl, že to riskne. Zakřičel: "Mami, beru Bukyho ven!"

Olivie nasadila Bukymu obojek. Pak na něj připojila vodítko. "Dnes ho raději ještě nepouštěj, aby něco nevyvedl," řekla. "A hlavně pozor na auta!"

Jakmile Jonek s Bukym přišli na travnatou plochu za domem, Jonek odpojil vodítko. Buky radostí zavrtěl ocasem a začal si užívat svobody. Pobíhal sem a tam a vše v okolí očichával. V jedné chvíli se příliš vzdálil. Jonek na něj zavolal a Buky se vrátil. Jonkovi se to líbilo. Bylo to poprvé, co ho někdo poslouchal. Najednou Buky znehybněl a se vztyčenýma ušima se kamsi zadíval. Hned nato se rozběhl. Jonek se podíval tím směrem. V dálce poskakoval míč pronásledován skupinkou chlapců.

"Buky!" zakřičel Jonek. Jenže Buky již nebyl poslušný pes. Se sklopenýma ušima se zběsile hnal k hřišti. Jonkovi nezbývalo nic jiného, než utíkat za ním. Brzy se mu naskytl nevšední pohled. Fotbalový zápas byl v plném proudu. Jeden z chlapců se odhodlaně prodíral s míčem k bráně. Obešel několik protihráčů a zdálo se, že ho už nikdo nezastaví. Ale právě ve chvíli, kdy se chystal výstřelem překonat i brankáře, proletěl kolem něj Buky a míč mu vzal. Hráči zůstali překvapeně stát. Někteří se rozběhli za Bukym a pokoušeli se míč od něj získat zpět. Buky však kličkoval příliš rychle a uhýbal natolik obratně, že se kluci míče ani nedotkli. Do honičky se zapojovali další a další dobrovolníci. Čím více jich bylo kolem Bukyho, tím více si překáželi a pletli se jeden druhému pod nohy. Nakonec to kluci vzdali. Buky pobíhal po hřišti sám. Oči mu zářily a vítězoslavně mával hlavou s míčem v tlamě.

Kluci se chvíli o něčem radili. Pak vytvořili kolem Bukyho kruh a začali se k němu ze všech stran přibližovat. Buky se pokusil vyklouznout z obklíčení, ale kluci se v kritickém místě semkli blíž k sobě a tak mu v tom zabránili. Buky se tedy vrátil zpět do středu kruhu, upustil míč do trávy a lehl si. Zdálo se, že ho hra již nezajímá. I někteří kluci si to tak vysvětlili a natěšení se rozběhli pro míč. Udělali chybu. Jen co se první z nich přiblížil k němu na dosah, Buky prudce vyskočil, míč popadl a utekl. Honička začala znovu. Někteří kluci hlasitě nadávali, jiní se dohadovali, komu ten podivný pes vlastně patří.

Jonek věděl, že by měl Bukyho přivolat, přesto s tím už hodnou chvíli otálel. Před několika dny si i on chtěl zahrát fotbal, ale kluci ho mezi sebe nepřijali. Byl z toho tehdy velmi smutný. A Buky si jednoduše přijde a všechny porazí! pomyslel si a usmál se. Pak se rozhodl, že přece jenom zakročí. "Buky, nech ten míč! Pojď, jdeme domů!" zakřičel. Buky neposlechl. Jonek věděl, jak si poradit. Vzpomněl si na příhodu, která se mu stala při bukybale. Chtěl odklidit z podlahy dřevěnou kostku ze staré stavebnice. Buky se domníval, že se začíná nová hra, která se bude hrát s kostkou. Zaštěkal a pokoušel se kostku vzít. Jonek odhodil kostku na druhý konec předsíně, a zatímco Buky utíkal pro ni, rychle vzal ze země míček. Takhle přišel na způsob, jak od Bukyho získat cokoliv. Stačilo upoutat jeho pozornost něčím jiným. Bylo to však neférové, proto se rozhodl tento trik používat pouze v nejnutnějších případech. A takový případ právě nastal. Jonek vyhledal na zemi větvičku, zvedl ji nad hlavu a široce s ní zamával. Buky to uviděl a zarazil se. Upustil míč a rozběhl se za větvičkou. Jonek se podíval na chlapce. Neušly mu jejich překvapené tváře. Věděl, co si myslí – tolik se natrápili a přitom to bylo tak jednoduché!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh psa Bukyho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.