Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

René Balický

Děti magie
Nepřítel trpaslíků

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Ilustrace René Balický

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5385. publikaci

Odpovědná redaktorka Zdeňka Tichá
Sazba Jakub Náprstek
Počet stran 160
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Text © René Balický, 2014
Illustrations © René Balický, 2014

ISBN 978-80-247-4767-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8911-8 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8912-5 ve formátu EPUB

Kapitola 1 - Tajuplný návštěvník

Sotva Mikovi a Zuri začaly prázdniny, prožili báječné a napínavé dobrodružství se stopaři při sledování tajné výpravy skřetů do Země obrů. Bylo to tak dobrodružné, že jim chvílemi šlo i o život. Zažili první úspěch v Honu na korunu a také přišli k nečekanému dědictví. Nyní zase oba žili normálním prázdninovým životem čarodějnických dětí. Každé ráno vyspávali, ve dne dělali jen to, co se jim chtělo, a odpočívali po prožitých dobrodružstvích.

Osud ale tomu tak nechce a připravuje pro ně jedno překvapení za druhým. Čekají na ně noví kamarádi, ale i ti, kterým „kamaráde“ nikdy neřeknou. Zatím o tom ale nevědí a vyspávají ve svém podkrovním pokoji, jako by měli prospat celý zbytek prázdnin.

Ráno byly děti samy doma. Rodiče odešli pryč kvůli nějakému novému obchůdku, v němž by mamka prý mohla prodávat to nejlepší ovoce od svých fytů. Rozespalá Zuri měla po ránu hlad. Rozhlížela se po pokoji a vzpomínala, kde vlastně včera odložila kouzelnou hůlku. Nejdříve chtěla vykouzlit něco k jídlu přímo tady v pokoji. Kdyby byla doma mamka, tak by jí to nedovolila, jenže nyní jí to mohlo projít. Vzpomněla si, že hůlku nechala někde v obýváku. Chtě nechtě musela dolů. Hůlka byla na malém stolku poblíž krbu. Vzala ji a poškrábala se s ní ve vlasech; bylo to velmi příjemné. Pořád se nemohla rozhodnout, co vykouzlit k snídani. Zamířila do kuchyně, otevřela dvířka prosklené kredence a podívala se na krásně zdobené sklenice se surovinami ke kouzlení jídla. Každá sklenice byla opatřena obrázkovým kouzlem, které ukazovalo, pro jaké jídlo obsahuje suroviny namleté do jemného prášku. Čím byl prášek jemnější, tím chutnější a delikátnější jídlo z něho mohla šikovná kuchařka vykouzlit.

Mezitím sešel dolů také Mik. Zůstal stát opřený o zárubeň dveří a sledoval Zuri.

„Co si dáme?“ zeptal se jí.

„Já mám chuť na zapečené tousty se sýrem a šunkou – a co ty?“

„A co jsou tousty? Ty neznám.“

„Slyšela jsem o nich ve škole. Je to taková fajnová novinka. Vezmeš dva kousky chleba, mezi to dáš sýr, tenký plátek masa a trochu cibulky, rajčete nebo jiné zeleniny a pak to celé spečeš k sobě.“

„Hm, myslel jsem na něco sladkého, ale ty tousty také nejsou špatné.“

„Tak jo. Koukám, že tu máme surovin dost, a budeš čaj nebo mléko?“

„Mléko se rádo připaluje, tak raději čaj.“

„Dobře, já to teda navařím studené, abych to nepřipálila, a ty to ohřeješ.“

„Souhlas,“ řekl Mik a odešel si pro hůlku.

Zuri si vzala mističku. Pak do ní nabrala malinkou lžičkou po trošce prášku z několika sklenic a dobře promíchala. Bokem ještě připravila špetku sušené cibulky s rajčaty, dala na stůl dva talířky, džbán a dva buclaté hrníčky. Nakonec několikrát sáhla do misky a hodila vždy malou špetku směsi prášků nad talíř. Na něj pak dopadly hotové tousty. I když nebyly moc teplé, krásně voněly. Zrovna v okamžiku, kdy se Mik vrátil s hůlkou, dokouzlila čaj do džbánku.

„Voní to pěkně,“ naklonil se nad talíře Mik, „teď tomu dáme tu správnou teplotu.“ Namířil hůlku na jídlo a řekl: „Teplo.“ Namířenou hůlkou pomalu přejížděl z jednoho toustu na druhý a skončil u džbánu s čajem. Najednou byla vůně čerstvého jídla ještě silnější. Zurin hlad se tentokrát ozval znova a víc. Jedním prstem sáhla na toust a pak na džbán.

„Ten čaj by ještě chtělo trochu přihřát.“

Mik si znovu představil mírný ohnivý žár a namířil hůlku na džbán. Napočítal do pěti a kouzlo ukončil.

Aniž by se domlouvali, vzali si snídani do obýváku k vizadlu. Zrovna dávali zprávy o dospěláckých věcech a to je moc nebralo. Museli počkat na jejich konec, který byl věnován hrám, soutěžím a různým oslavám. Od jejich prvního úspěšného Honu na korunu je zajímaly informace o žebříčcích nejúspěšnějších hráčů. Někdy se nejlepší hráči dělili o své zkušenosti a návody na různé vychytávky při hře. Jména v žebříčcích nejlepších hráčů jim ale zatím nic neříkala. Přece jenom měli za sebou pouze jeden Hon na korunu se sousedovic kluky. A při takových hrách moc času na představování nebylo.

Pak přišla na řadu pohádka. Bohužel, dnes byla jen jedna a ještě krátká.

„Mohli by o prázdninách dávat více pohádek, že?“ posteskl si Mik.

„No jo,“ zívla Zuri, „asi si ještě na chvíli lehnu.“

„Jdu taky. Kdyby se teď vrátila mamka, tak by nás zapřáhla do uklízení, a to se mi nechce.“ Mik se rozběhl, aby byl v pokoji dříve než Zuri. Ta se okamžitě k běhu přidala, ale na schodišti se jí brášku předběhnout nepodařilo, a v posteli byla jako druhá.

„Jo, už ji slyším, jak říká, že uklízení není nikdy dost,“ napodobila Zuri mamčin hlas a zvedla ukazováček, aby slovům dodala na důrazu. Stejně jak to dělala mamka.

Peřiny byly čerstvě povlečené a krásně voněly. Zuri se do nich zavrtala. Postel ještě nestačila vychladnout a krásně se v ní lenošilo.

Mik ležel s pohledem upřeným do stropu a přemýšlel, co dnes podniknou. Otočil se k sestře, aby se jí zeptal, co by ráda dělala, a všiml si, že usnula. Ale nespala klidně. Začala sebou házet a vydávat zvuky, jako by chtěla křičet se zavřenými ústy.

„Zuri, probuď se, Zuri,“ Mik chtěl sestru osvobodit ze špatného snu. Mluvil na ni, ale bál se jí dotknout, aby se jí ten sen ještě nezhoršil. Najednou utichla. Mik ještě více znejistěl. Vyskočil z postele a přistoupil k sestře. Uviděl, že má oči otevřené a je vzhůru.

„Co se ti zdálo, že jsi tak vyváděla?“

„Měla jsem divný sen. Byl takový živý a plný barev. Obrazy se rychle střídaly. Viděla jsem spoustu skřetů, pak trpaslíky, ale jiné, než ty v Zemi obrů. Také plné náměstí lidí, byli divně oblečení, a všude plno hromobití.“

„Těm skřetům jsme určitě dávali výprask, co?“ zkusil připomínkou trochu pozvednout náladu Mik.

„Mám strach, že to bylo právě naopak. Ale těch obrázků, co jsem viděla, bylo tolik, že se mi spojily do jediného velkého zmatku, a nevím si s ním rady.“

„No tak už na to nemysli a ono se ti to časem v hlavě nějak urovná.“

Bylo vidět, že se Zuri zklidnila. Mik se mohl vrátit do své postele. Cestou se mu honily hlavou myšlenky a začaly se mísit se vzpomínkami.

Jeho pohled bloudil po polici s trofejemi, kterou měl nad postelí. Zastavil se na zkamenělém skřetím oku.

Vzal ho do ruky. Těžká koule mu přivolala vzpomínky na hrůzu v tunelu. Zachvěl se, jak mu z toho přeběhl mráz po zádech. Rychle ji raději vrátil na své místo a sáhl po přenášecím krystalu a prastaré Heryho pečeti. Zalezl pod vyhřátou peřinu. Vzal krystal do dvou prstů a podíval se skrze něj k oknu. Obdivoval nádherné barvy, které v něm vyvolávalo ranní slunce.

Z rozjímání ho vytrhlo bouchnutí dveří někde dole v přízemí, zvuk rychlých kroků a...

„Děti, haló, kde jste?“

Oba okamžitě poznali mamčin hlas. Rychle vklouzli pod peřinu a dělali, že spí. Nemohli neslyšet, jak se kroky blíží po schodišti a směřují s určitostí k jejich pokoji.

„Dobré ráno, milánkové. Tolik hodin a vy ještě spíte? A ne-bo to na-mne hra-je-te?“ Jakmile dořekla mamka poslední slovo, sáhla rukou pod Zurinu peřinu a polechtala ji na chodidle.

„Neeee!“ nevydržela už Zuri, vybuchla smíchem a zaprotestovala, ale jen tak naoko.

Paní Portálová koutkem oka zahlédla, jak Mik schoval hlavu pod peřinu. Věděla, že i on čeká na polechtání od maminky. Nezklamala ho. Zahrála mu lehce prsty na žebrech, tam to měl nejraděj.

„Tak, komedianti malí, přišla jsem se vás zeptat, jestli budete chtít se mnou zaskočit na nové tržiště, ale budeme tam s taťkou až do odpoledne. Jdu dolů, nabalit nějaké věci, a pak mi řeknete, jestli ano nebo ne,“ usmála se na ně a odešla dolů.

„Mami, počkej prosím,“ zavolal na ni Mik.

„Ano?“ zastavila se maminka.

„Zuri měla takový škaredý sen.“

„Ale? Co se ti zdálo, holčičko moje?“

„No, víš, mami, od té doby, co jsme spali v divočině u té tajemné věže, mám sny ještě živější.“

„Hm, tak přece. Taťka o tom něco říkal a dohodli jsme se, že počkáme nějaký čas, ať se toho dozvíme více. Ale myslím, že už teď ti mohu říct, že jsi asi tento talent zdědila po prababičce. Ano, říkám talent, není to žádná potíž, jen to ze začátku vypadá tak záhadně. Asi budeš patřit k velmi citlivým čarodějům. Takovým, kteří dokážou dopředu vycítit nebezpečí nebo uhodnout blízkou budoucnost. A možná budeš mívat zvláštní barevné a skoro až živé sny. Těch se nemusíš bát, ale spíše se na ně dívej jako na pohádku ve vizadle. Pamatuj, že ve snu ještě nikdo neumřel a nikomu se nic nestalo. Takže se není čeho bát. Dokonce se dá snům přikázat, ať nejsou strašidelné. Ale to všechno chce cvičení, cvičení a zase cvičení. Když jsem byla tak malá, jako teď vy dva, honila mě ve snech zlá ježibaba.“

„Ta z té pohádky o Jeníčkovi a Mařence?“ ptal se Mik.

„Ano, přesně ta.“

„A jak to dopadlo?“ vyzvídala dychtivě Zuri.

„No, když to bylo poprvé, tak jsem se strachy probudila. Podruhé jsem před ní utekla a potřetí už jsem jí koštětem vyprášila záda.“

„V tom snu?“ smála se nevěřícně Zuri.

„Ano, v tom snu. Dnes, když mám nějaký těžký sen, se kousek mé mysli probere a přikáže té druhé části, že se není čeho bát, že je to jenom představa. Sen se pak změní v příběh s dobrým koncem.“

„A to fakticky jde, mami?“

„Ale ovšem. Už váš prastrýček říkával, že všechno jde. Jenom musíš najít způsob, jak to udělat.“

„Už se těším, až budu dospělá. To nebudu mít žádné problémy. Jenom si řeknu, že všechno jde, a bude po problému.“

„No, tak snadné to zase není. Mnozí dospělí se takovou jednoduchou pravdou zapomenou řídit. A problém se většinou nevyřeší hned, ale až za nějaký čas. Všudypřítomná magie ti pomůže problém vyřešit, ale ty na jeho odstranění musíš sama pracovat. Pokud si tuhle pravdu zapamatujete napořád, budete to mít potom v životě jednodušší. Takže děti, hlavy vzhůru. Váš strach se bojí vaší mysli. A když ta mu přikáže, ať zmizí, on velice rychle uteče.

„Všimla sis, jak je dnes mamka veselá a spokojená?“ otočil se Mik k sestře.

„A tak nějak krásnější,“ souhlasila Zuri.

Teprve nyní si Mik uvědomil nepříjemný tlak v dlani. Vzpomněl si na Heryho pečeť a přenášecí krystal, které si ještě před chvíli prohlížel. Nějakým způsobem se do sebe zaklínily. Snažil se je opatrně dostat od sebe.

„Co to tam kutíš?“ zeptala se Zuri.

„Ále, nějak jsem dal Heryho pečeť k přenášecímu krystalu a ony se, nevím proč, spojily. Kéž by tu prastrýc Hery byl, aby mi s tím poradil.“

Sotva to dořekl, pečeť se rozzářila a začala pulzovat podobně jako tlukot srdce.

„Ups!“ zalekl se Mik a upustil pečeť na peřinu.

V prostoru mezi dětskými postelemi se ozvalo zzzz, paf. Vzduchem proběhla světelná vlna a v pokoji se objevil staříček v nevábném oblečení. Viselo na něm několik vrstev něčeho, co připomínalo zbytky stopařského pláště. Měl na sobě také spoustu listí, mechů, větviček a lišejníků. Všude najednou voněla divočina.

Překvapené děti se nemohly ani pohnout. Chtělo se jim zavolat na pomoc mamku, ale nebyly toho schopny. Staříček se v očekávání přihrbil a připravil těžkou magickou hůl k útoku. Jeho oči pod huňatým obočím se mračily a široký bambulovitý nos nasával okolní pachy. Když si prohlédl dětský pokoj s vystrašenými Zuri a Mikem, udělal nepatrný pohyb holí. Vzduchem opět proběhla světelná vlna a vstřebala se do staříkovy hole. Děti se zase mohly bez problémů hýbat.

„To vy jste volali Heryho?“ ukázal holí na Mika svírajícího přenašeč s prastrýčkovou pečetí.

„A-ano,“ vykoktal ze sebe Mik.

„Jak jste se k ní dostali, proč jste ho volali a kdo vás to naučil. Ale pravdu!“

V tom se ozval hlas mamky z přízemí: „Děti, tak co? Zůstáváte doma nebo jdete se mnou?“

„Zůstáváme doma, mami,“ odvětila Zuri.

„Tak jo, ale ať je tu pořádek alespoň takový, jaký je teď!“ Klaply dveře a bylo ticho.

Děti zůstaly doma samy se starým a hodně divným čarodějem.

„Čekám na ta vysvětlení!“ připomněl se starobylý.

Děti mu začaly vše obšírně vyprávět, ale stařík se zamračil, mávl volnou rukou a ony zase nemohly mluvit.

„Nemám rád zbytečné řeči, mluvte stručně, jen to nejdůležitější.“ Pak zase mávl rukou a děti mohly opět mluvit.

„Když bych měl být nejstručnější, tak přenášecí krystal máme od taťky a Heryho pečeť od babičky jako dědictví. K sobě jsem je přiložil, ani nevím jak, a na prastrýce jsem pomyslel náhodou,“ vyhrkl ze sebe Mik.

„No vidíš, jak ti to krásně jde. V tom případě mi můžete říkat Staronile, Miku a Zuri.“

„Jak víte, že se tak jmenujeme?“

„Až budete tak staří jako já, tak to budete umět také.“

Kapitola 2 - První cesta do knihovny

„Váš prastrýc Hery mne jednou požádal, abych hlídal jeho laboratoř, a až k ní osud přivede jeho následovatele, mám jim pomoct.“

„A myslíte, že bychom to mohli být my?“ zeptal se nesměle Mik.

„Hm, mám strach, že ano,“ řekl staříček, jako by uvažoval nahlas.

„Proč máte strach, bude to tak nebezpečné?“

„Se mnou to určitě nebezpečné nebude, ale vy jste příliš mladá písklata. S vámi budu mít velmi mnoho práce. Čekal jsem, že Heryho nástupce bude dospělejší a bude sám.“

„A jak se teda dostaneme do Heryho laboratoře, prosím?“

„Tak, jak to tady Mik už nevědomky zkoušel. Pomocí Heryho pečetě a přenášecího krystalu. Tedy poprvé. Další přenosy budou pro vás stejné jako všechny ostatní. Prostě si dobře zapamatujete to místo a přenesete se. Laboratoř si vás hned na poprvé prověří a pak už projdete ochranou vždy.“

„A kdy se tam můžeme podívat? Třeba hned teď?“

„Ho, hoo, tak to zase tak jednoduché mít nebudete. Nejdříve se musíte o Herym a jeho práci něco naučit.“

„Jak naučit? Vždyť žádná Heryho škola není,“ namítla Zuri.

„A na co máte knihovny, vy chytrolíni. Proč myslíte, že je vaši předci budují? Určitě ne proto, abyste tam chodili na svačinu. Pěkně si zajděte do knihovny a vezměte si s sebou Heryho pečetě. Až si nastudujete v knihovně všechno, co půjde, zavolejte mé jméno a já přijdu,“ řekl staříček, „ale ať jste sami, nemám náladu se s nikým jiným vybavovat!“

Staronil zmizel tak rychle, jak se objevil. Zůstala po něm jen vůně divočiny a spousta nevyřčených otázek.

„Jdeme do knihovny,“ řekly současně děti spiklenecky, zasmály se tomu a vyskočily z postelí. V očích jim plály jiskřičky dobrodružství a nedočkavost. Rychle se oblékly, vzaly si pouze hůlky do speciálních pouzder u pasu a kouzelnému zámkovi daly vzkaz pro rodiče, že šly do knihovny.

„O prázdninách a do knihovny? Tak to budou mít paní a pan Portálovi neskutečnou radost,“ neodpustil si zámek poznámku.

Přemýšlení nad tím, jestli si z nich zámek dělal legraci, nechaly děti stranou. Během chvilinky doběhly k přenosové lampě. Teleskřítci se nudili a malinkými udičkami švihali do vzduchu, jako by lovili ryby.

„Dobrý den, skřítci. Copak tady lovíte?“ usmála se Zuri.

„Vychytáváme nešťastné náhody,“ řekl jeden se zcela vážnou tváří.

„Odkdy se chytají nešťastné náhody?“ zeptal se Mik.

„Ále, to bys nepochopil,“ mávl nepřítomně volnou rukou druhý.

„To myslíš, že bezpečné a bezchybné přenosy jsou jenom tak?“

„Hm,“ odvětil Mik. Cítil, že teď nemá smysl zapřádat hovor.

„Prosili bychom přenést k nejbližší knihovně,“ dodal ještě. Stoupli si se Zuri na kruhy pod lampou a čekali.

Ani nepostřehli, který ze skřítků je přenesl. Sotva mrkli okem, stáli pod jinou lampou před knihovnou. Nad vchodem visela veliká cedule a na ní ledabylým kouzlem, které již začalo oprýskávat, bylo napsáno: KNIHOVNA U OBJEVENÉ SAMOTY. Když přišli blíže, zjistili, že jsou tak nějak oprýskané také klika, dveře, schody, no prostě všechno, a že to asi bude starobylostí celé budovy, a ne špatnými staviteli. To jejich dychtivost po poznání ještě zvýšilo.

Když vstoupili dovnitř, dveře se s unaveným skřípěním zavřely a uvedly je do ticha. První, čeho si všimli, byly vůně. Nádherně to tam vonělo starým dřevem, pergamenem i novějším papírem. Do těch starobylých vůní se ale přimísilo něco naprosto současného, něco, co velmi dobře znali.

Rychle vyšli po několika dalších schodech, otevřeli další dveře a spatřili... Krásu. Stáli na okraji velké odpočívárny plné houpacích křesel, roztodivných stolů a stolečků s lampičkami různých tvarů. V některých tiše sedělo pár dospělých. V tom tichu a nehybnosti ale nebylo znát, jestli čtou knihu nebo jestli u ní usnuli.

Střed místnosti, jako jahůdka na dortu, zdobilo občerstvení. Byli to fyti rostoucí v nádherně zdobených obřích květináčích. Nabízeli tolik druhů ovoce, že většinu z nich Mik a Zuri ani neznali. Kolem květináčů bylo mnoho různých nádherných udělátek. Děti nevěděly, k čemu slouží. Snad vyráběla nápoje a dalších pokrmy, ale to nebylo důležité. Byla prostě krásná a to stačilo. Zdobení celé knihovny bylo jednotné a vytvářelo podobu úžasného květu, jehož středem byla odpočívárna s občerstvením.

Regály s knihami stály svisle podél stěn půlkruhových komůrek sousedících s odpočívárnou. Když děti zvedly hlavu, uviděly další knihy tvořící strop. Vznášely se vodorovně a budily dojem, že se každou chvíli zřítí na zem. Mezi jednotlivými proudy knih poletovali všeználci různých tvarů. Jejich podoba jako by odrážela vědomosti, které v sobě nosili. Ztráceli se a vyletovali z různých knížek. Něco si tiše pro sebe brebentili a někteří dokonce radostí výskali.

Mik se Zuri nechtěli rušit zdejší ticho. Zamířili k nejbližší komůrce a usadili se kolem stolu.

Nikdy v knihovně nebyli a nevěděli, co mají dělat. Prostě si sedli a čekali, že si jich někdo všimne, nebo tak něco.

Ale nedělo se nic. Mik vzal z nudy hůlku a napsal do vzduchu slovo Hery. Zprvu se nic nestalo. Pak se proudy knih daly do pohybu. Vzájemně se přehazovaly a vlnily, až nakonec pohyb ustal a první útlá knížka klesla dolů nad jejich stůl. Sama se rozevřela a děti začaly číst.

„Návod ke studiu v knihovnách,“ četla Zuri.

„Vážení čtenáři, vítejte v knihovně,“ pokračoval Mik.

„Jste-li poprvé v této budově a není s vámi nikdo, kdo by vám poradil, použijte prosím některého z všeználků. Vzhledem ke jménu, které jste napsali kouzelnou hůlkou, budete potřebovat všeználka určitě. Napište slovo všeználek stejným způsobem, jakým jste napsali předcházející jméno,“ dokončil zamyšleně Mik.

„Zkusím to!“ vyhrkla Zuri.

Tentokrát ale po tazích její hůlky zůstala ve vzduchu viset opravdová, pečlivě vykreslená písmena. Po několika okamžicích se začátek prvního písmene rozzářil a začal ztrácet, jako by písmeno hořelo. Za chvíli se tak ztratilo celé slovo a na jeho místě se objevil malinký všeználek. Podobal se ježkovi, který má místo bodlin samé knížky.

„Přejete si něco? Nevíte si rady? Potřebujete vysvětlení? V tom případě jste zavolali toho pravého. Vrchní všeználek k vašim službám,“ zašvitořil a nedočkavě si mnul malé ručičky.

Jeho ouška se střídavě natáčela od jednoho k druhému. Bylo vidět, že svoji práci zbožňuje.

Zuri vstala tak, jak byla zvyklá ve škole, a řekla: „Prosím, potřebovali bychom se dozvědět co nejvíce o našem prastrýci Herym, tom slavném čaroději.“

„Pokud možno, úplně všechno o našem prastrýci,“ opravil ji rychle Mik.

„Hm, a kolik roků tady chcete strávit?“

„Roků?“ vydechly děti.

„Mno, raději k vám zavolám některého z mladších, ještě nepopsaných kolegů, ať vám vytvoří osobní učebnici-encyklopedii,“ přemýšlel vrchní všeználek, „vzhledem k tomu, jak jste mladí, to bude nejlepší řešení.“

Jakmile dořekl poslední slovo, zmizel a na jeho místě visel ve vzduchu jiný všeználek. Byl takový hlaďounký a nerostla z něho žádná knížečka. Nabídl jim, že bude překládat a předčítat informace, které najde v knihách všech jazyků, a vytvoří jim „učebnici-encyklopedii“ nebo zkráceně magpedii.

Když začal všeználek do sebe vstřebávat všechny informace o Herym, upřel na děti zamyšlený pohled. „Vidím informace různé. Jedny jsou určeny všem a jiné pouze pro určité kouzelníky. Máte u sebe něco, co by vám dovolovalo vyslechnout si i důvěrnější informace?“

Děti mu ukázaly řetízky s Heryho pečetí.

„Hm,“ protáhl zamyšlený hlásek, „tak to je jiná. Vytvořím vám tedy magpedii pro rodinné příslušníky. Noste ji vždy při sobě, obsahuje klíče k tajemstvím i k různým dveřím. Bude pro vás hodně užitečné, když najdete zálibu v hádankách a básničkách. Dovolím si vás ještě upozornit, že čím více vědomostí si u nás vyžádáte a čím víc knih si přečtete, tím větší nárok na občerstvení zdarma máte. Tím se Velká rada čarodějů snaží podporovat vzdělanost svého lidu.“

Když to dořekl, zmizel někde mezi pohybujícími se knihami ve stropě.

Dveře do knihovny se rozletěly dokořán. Dovnitř vběhli tři rozkurážení kluci a zamířili si to k plodicím fytům, aby si utrhli nějaké čerstvé ovoce.

„Á, ty jsi ten spratek, který nás připravil o korunu,“ ozval se chlapecký hlas někde od občerstvení. Plodicí fyti se – v očekávání nepříjemností – začali ošívat a třást strachy.

Mikovi přeběhl mráz po zádech. Měl neblahé tušení, že ten hlas mluvil k němu. Rozhodl se dělat, jako by nic neslyšel. Koutkem oka uviděl blížící se postavu staršího kluka. Byl vysoký a silný. Hodně vysoký a hodně silný.

„Ty jsi ten, co převzal korunu od toho ubožáka Ondry, co?“

„No a co?“ skočila mu do řeči Zuri.

„Ty mlč, štěně,“ zavrčel ten hodně vysoký a hodně silný, „bavím se tady s tím klukem,“ šťouchl do Mika ukazovákem. „Přátele mi říkají Kruťas a nepřátele křičí ‚už je tady zas‘, když utíkají pryč, abych je nezpráskal. A vy jste teď mými nepřáteli!“

„Opusťte důvěrný prostor,“ ozval se najednou hlas všeználka, který se vrátil z prostoru kdesi mezi knihami. „Zde se budou studovat velmi důvěrné informace, a pokud do tří okamžiků neodejdete, budu nucen použít ochranné kouzlo,“ pokračoval.

Kruťas nedbal na všeználkovo varování. Naklonil se k Mikovi, chytil ho za košili a mírně přitáhl k sobě.

„Ode dneška tě budu strašit každou noc, dokud mi tu korunu nepřineseš. A ne…“

Více říct nestihl. Znehybněl, nakloněný nad Mikem.

„Varoval jsem ho,“ ozval se znovu všeználek. Rozpřáhl se a pořádně tleskl. Jeho malé ručičky vydaly takovou ránu, že to děti málem shodilo ze židlí. Vzápětí se Kruťas rozprskl jak hejno vran. O kus dál na to nevěřícně hleděli jeho kamarádi s otevřenými pusami.

„Kam zmizel?“ zeptala se Zuri.

„To není důležité, ale až se probere, tak se bude cítit, jako by dostal pořádnou nakládačku,“ řekl všeználek jen tak mimochodem. „A teď si uděláme trochu soukromí, když dovolíte.“ Luskl prsty a komůrku uzavřely police knih jako tajné dveře a nikdo nyní nevěděl, kde je hledat a rušit.

„Mohli bychom nyní začít s předčítáním všech informací, které kdy byly napsány o vašem prastrýci Herym. Ale obávám se, že by to trvalo velice, velice dlouho. Proto vám naše knihovna vytvořila rodinnou encyklopedii psanou v jazyce, který ovládáte. Tuto knihu mohou číst pouze ti, kteří jsou přítomni v této místnosti. Mohou ale někoho tímto čtením dobrovolně pověřit a nakonec knihu může také číst ten, kdo má v ruce vaši rodinnou pečeť.“

„Tý jo, takže my teď máme svoji tajnou knihu,“ zaradoval se Mik.

„Dalo by se to tak říct,“ prohodil všeználek. „Ještě bych doporučil opatřit si anima-všeználka, aby si mohl zapamatovat obsah této vaší magpedie. Tato kniha je pro vás příliš cenná, než abyste ji nosili stále u sebe. A tady je,“ ukázal na stůl, u kterého seděli.

A opravdu. Ležela tam kniha vázaná v kůži, s rohy chráněnými kovem. Byla docela velká a těžká. Krásně voněla novotou a děti se nemohly dočkat, až ji otevřou.

„Jévanečky, ta je krásná,“ radostí zatleskala Zuri.

„Mockrát děkujeme,“ řekl Mik.

„Rádo se stalo. Vlastně i já děkuji. Konečně mám načtenou svoji první knihu, a to ne ledajakou.“

Teprve nyní si děti všimly, že všeználkovi na zádech vyrostla knížka, a byla docela velká.

„Doufám, že si toho vzácného daru budete vážit, a kromě prohlížení obrázků v ní také budete číst!“

„Tam jsou i obrázky?“ znovu se zaradovala Zuri.

„Spousty obrázků, ale nyní bych se s vámi rád rozloučil. Myslím, že pro dnešek již mé služby nebudete potřebovat,“ uklonil se všeználek na rozloučenou.

„Ano, ano, děkujeme mockrát,“ oba vstali a také se uklonili.

Všeználek zmizel a ve stejný okamžik zmizela i stěna z knih, která je ukrývala před zvědavci.

Mik, jako ten silnější, vzal knihu pod paží a oba vyšli z komůrky. Zuri se rozběhla k občerstvení.

„Docela jsem na něco dostala chuť, dáš si také něco?“

„Ale jo, něco mi utrhni.“

„A co?“

„To je úplně jedno, hlavně rychle. Musíme knihu dostat co nejdříve domů a pak zavolat toho čaroděje.“

„Tak vezmu něco, co jsme ještě nejedli.“ Zuri utrhla dva sladce vonící plody. Vypadaly jako tvrdá oranžová rajčata, ale podle vůně to určitě bylo něco jiného.

„Tak pojď už,“ naléhal Mik. Kniha ho začínala tížit a představa, že s ní utíká před Kruťasem, ho docela děsila.

Uklidnilo ho až to, že si jich venku vůbec nikdo nevšímal. Ani teleskřítci neprojevili zájem o to, co to nesou pod pláštěm.

Kapitola 3 - Heryho laboratoř

Se starobylým se sešli hned, jak opustili knihovnu. Kousek za domem, ve kterém bydleli, zašli na své oblíbené místo. Často se zde scházeli s kamarády. Byly to tři staré, rozložité tisy, pod kterými je nikdo neviděl. Tam vyslovili Staronilovo jméno.

Tentokrát se objevil tak tiše, že ho za svými zády nezpozorovali.

„Tak co, máte něco?“ zašeptal jim mezi rameny.

Nechybělo málo a oba vyběhli vyděšení ven ze své skrýše.

„Teda vy jste nás vylekal,“ začertila se Zuri.

„Máme rodinnou encyklopedii o prastrýci,“ ukázal Mik.

„Dobrá práce,“ pochválil je. „Teď ji otevřete,“ radil jim přes ramena.

Mik se chopil knihy a nic.

„Nějak to nejde,“ pokrčil rameny.

„To je tvá první okovaná kniha, kterou čteš, viď? Každá taková těžká kniha má pojistku proti samovolnému otevření a poničení. Vidíte tady ten pásek kovu?“

Oba přikývli.

„Takhle se otevírá.“ Staronil vzal svoji hůlku a pomalu do něj strčil. Pootočil malý zobáček, který byl zaklíněn za malý, sotva znatelný kolíček.

„Tak, a teď ji otevři.“

A opravdu, Mik bez potíží rozevřel knihu.

„Teď uvidíme, jak dobrou práci odvedli v knihovně. Řekněte, ať vám ukáže vchod do Heryho laboratoře.“

Děti tak učinily. Očekávaly nějaký obrázek nebo mapu. Kniha jim však nalistovala stránku s divným textem, který po přečtení ani nedával smysl.

„Jedna z Heryho šifer,“ zamyslel se Staronil.

„No jo, strýčku, a co my teď s tím? My jsme šifry nikdy neviděli, takže je ani neumíme luštit.“

Staronil zvedl ruku a rozevřenou dlaní přejížděl nad textem.

„Zkuste to stejně jako já,“ řekl a na chvíli převzal od Mika knihu. Obě děti to zkusily, ale ať točily dlaněmi nad knihou, jak točily, nic se nedělo.

„Cítily jste něco?“

„A měly jsme?“

„Když čaroděj zkoumá něco neznámého, tak to zkouší všemi smysly. Někdy něco ucítí nebo uslyší či nahmatá a tady byste měli něco, jak bych to jenom řekl,“ zamyslel se, „spíše ucítit na kůži dlaně než nahmatat. Zkuste si představovat, že vaše dlaň je hluboká prázdná studna, která písmenka ze stránky přímo nasává.“

Děti to tak zkusily a jejich obličeje naznačovaly, že opravdu něco cítí.

„Má to být oblouk?“ hádal Mik.

„Nebo dveře,“ přidala se Zuri.

„Nebudu vás déle napínat. Oba vlastně máte pravdu. Najděte si na okraji tvaru, který cítíte, písmena ‚H‘ jako Hery. Pak se jich v několika řádcích nad sebou dotkněte vaší rodinnou pečetí.“

Děti na nic nečekaly a hned to udělaly. Písmenka „H“ se začala zvětšovat, rozšiřovat směrem k dalším „H“, až vznikly linky, které začaly kreslit na stránce knihy obrázek. A pak to uviděly. Když vykreslování obrázku skončilo, spatřily na stránce staré dveře, nahoře zaoblené. Takové bývaly na hradech, to aspoň slýchávaly od rodičů.

„Tak tohle je ten vchod,“ řekl s uspokojením Staronil. Děti na to nevěřícně hleděly. Hlavou se jim honily myšlenky o tom, jak nicotné jsou jejich základy čarování oproti prastrýčkovým kouzlům.

„Nebudu vás dále napínat, vezměte svoje pečetě a přiložte je na ty dveře,“ řekl Staronil drže rozevřenou knihu tak, aby to mohly udělat. Potom se s nimi zhoupl svět a byli přeneseni do tmavé rozlehlé jeskyně. Zvuk kapající vody, znásobený ozvěnou, dělal jeskyni v dětské mysli ještě strašidelnější. Stáli na pokraji, uvěznění stěnou z jakési poloprůsvitné blány a pomalu se začínali bát.

„Tohle mi připomíná pavučinu a ty já k smrti nerada,“ řekla štítivě Zuri.

„Je to magická ochrana. Další chráněné dveře, které pustí dovnitř pouze někoho,“ řekl Staronil a přistoupil blíž k té stěně. „Vezměte si zase tu knihu zpět,“ řekl a podal ji Mikovi. Pak se opatrně dotkl blány špičkou ukazováčku. Potom přitlačil a jeho ruka pokračovala dál a dál.

„Stále si mne pamatuje a pustí mne. Vás ale ještě nezná.“

Než to dořekl, prošel magickou ochranou a zůstal stát na druhé straně.

„Tak a teď vy. Ať se vám zase kniha otevře na stránce se vchodem do jeskyně.“

„Ale vždyť tam už jsme,“ řekla Zuri.

„Ach jo, když řeknu, že máte něco udělat, tak to uděláte a pak se na něco můžete vyptávat nebo něco říkat. Dříve néééé! Je ti to jasné, Zuri?“

„No jo, no,“ špitla rozmrzele Zuri a zadívala se kamsi do země.

„Tak šup, Zuri, koukej na knihu, je to důležité. Tohle musíte umět oba dva,“ naléhal Staronil. Kniha se opět nalistovala na stránce plné nic neříkajících písmen.

„Vidíte něco zvláštního?“ zeptal se Staronil. Děti se v slabém světle dívaly do knihy, Mik se snažil párkrát dlaní zakroužit nad písmenky, ale stále nic neupoutalo jejich pozornost.

„Tadyyy!“ zavýskla Zuri. Ukázala na jedno písmenko uprostřed stránky.

„Ano? Na co jsi přišla?“

„To písmenko se vlní a zároveň trochu zvětšuje a zmenšuje.“

„Výborně, tak teď se ho zkus dotknout.“ Mik teď byl rád, že to není on, koho Staronil k něčemu nabádá. Stačilo mu, že drží tu těžkou knihu. Zuri se trochu bála, co ji zase čeká za nepříjemné překvapení.

„No tak, Zuri, ničeho se bát nemusíš, nebude to bolet ani z toho nevyskočí pavouci. Jen to, prosím tě, už udělej, ať tu nejsme celý den.“ Zuri poslechla a pomalinku se chvějícím se prstem dotkla oživlého písmenka. Jakmile se ho dotkla, jako by se otisklo na její prst a teď se jí na prstu chvělo to samé písmenko.

„Fuj,“ vykřikla. Rychle ucukla rukou, pak s ní mrskala ve snaze písmenko z ruky setřást, ale bez úspěchu. Zkusila ho utřít o oblečení, ale ani to nepomáhalo. Pak se nazlobeně podívala na Staronila a s výčitkou v pohledu mu písmenko ukázala: „Nejde dolů!“ Chtěla dodat, že kvůli Staronilovi, ale netroufla si.

„To také ani nesmí jít. Až tak nasbíráš zbývající písmenka hesla, sama tvůj prst opustí.“

„Další písmenka?“ žasla Zuri hlasem plným odporu.

„Hele, nemruč a soustřeď se na další písmenka, ať se dostanete dovnitř.“ Zuri poslechla a zaostřila zrak na stránku se začarovanými písmenky. Brzy našla další chvějící písmenko, pak další a další. Teprve když měla popsaný celý prst, začala ji písmenka na kůži svědit.

„Už tě začala svědit?“ zeptal se Staronil.

„Jak to víte?“ zeptala se překvapeně.

„Děvenko, takových šifer a hesel jsem si za celý můj život užil až až,“ zasmál se srdečně Staronil. „Teď se tím popsaným prstem dotkni té ochranné blány před vámi. Jestli se nebude nic dít, tak ten nápis přečteš naopak.“

Zuri se nadechla a odhodlaně se dotkla prstem blány. Chtěla to mít rychle za sebou. Jakmile se prst dotkl blány, písmenka z prstu přímo vyletěla a jako motýli se rozletěla po celé průhledné stěně.

„No jo, hračička Hery, dělal to tak, aby se vám to líbilo. Běžně ta písmenka nelítají, to jen Hery vám přichystal pokoukání. Je to jen plýtvání magií.“

Ale nic se nedělo, blána byla stále na svém místě.

„Proč je to pořád zavřené?“ zeptala se Zuri.

„Mno,“ Staronil se poškrábal ve vousech, „asi proto, že jste dva. Zůstal ti ten nápis ještě na prstu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti magie 2 - Nepřítel trpaslíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.