Marek Mahler

Vyhnanci z Ráje

Nakladatelství PLOT
Praha, 2014

Copyright © Marek Mahler, 2014

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒233‒1 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒234‒8 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒229‒4 (tištěná verze)

Však lépe v mylné naději sníti,
před sebou čirou temnotu,
nežli budoucnost odhaliti,
strašlivou poznat jistotu.

Karel Jaromír Erben

Prolog

Každý autor má rád knihu, kterou napsal a mnoho o něm vypoví, vtipně tuto skutečnost vyjádřil Miguel de Cervantes y Saavedra v předmluvě k románu Důmyslný rytíř Don Quijote de la Mancha:

Přál bych si, aby tato kniha, dítko mého důvtipu, byla nejkrásnější, nejskvělejší a nejmoudřejší knihou… Ale nemohl jsem se vymknout zákonům přírody, v ní se totiž plod vždycky podobá tomu, kdo jej zplodil… Stane se někdy ovšem, že má otec škaredého a pramálo chytrého syna, ale láska k němu ho natolik zaslepuje, že jeho chyby nevidí.

Každé poznání může sloužit dobru i zlu.

Zbytečná smrt

I.

Devětatřicetiletý Jiří Weiss byl v létě 2009 na několikadenní služební cestě se třemi studentkami herectví a dvěma kolegy. Oficiálně hledali na jihočeských hradech vhodné exteriéry pro natáčení nové pohádky, ale pojali to jako výlet, který se zvrhl v nekonečný mejdan. Produkce jim pro tyto účely svěřila jakýmsi nedopatřením osmimístnou dodávku Volkswagen Transporter. Jedna z dívek neustále provokativně zdůrazňovala, že se jedná o auto hippie a podle toho by se měli chovat.

Jiří dostal jako nejvzdělanější a nejzkušenější celou akci na starost, ale nelámal si s tím hlavu. Svou nezodpovědnost projevil hned v Českých Budějovicích, kde navštívili místní vyhlášenou pivnici Masné krámy. Před hospodou se jim nepodařilo zaparkovat, a tak všichni až na řidiče vystoupili a zklamaného kolegu Bažinu poslali najít místo k stání. Bažina za nimi přišel asi za hodinu, přesto se stihl opít budějovickým budvarem stejně jako ostatní členové týmu. Povedená partička pak vymetla dva místní hudební kluby a kolem třetí ráno se uložila v levném hotelu v centru města.

Opilce probudila kolem deváté ráno recepční, nebylo jim dvakrát dobře. Jiřího pekelně bolela hlava, žaludek měl jako na vodě. Bažina se po lehké snídani odpotácel pro auto, ale nemohl ho najít a zpanikařil. Následně začali hledat všichni, poslední nadějí byl vyhledávací systém, který luxusní dodávka měla. Jiří chladnokrevně oznámil ztrátu vozidla na dispečinku a auto jim po chvíli našli, bylo zaparkované tam, kde ho Bažina večer nechal, několik minut kolem něj chodili. Všichni členové skupiny si dali na místě závazek, že nebudou tolik pít, ale téměř ihned ho porušili.

Po několika dnech „usilovné práce“ chybou elektronické navigace dorazili ke Křišťanovickému rybníku, který se nacházel nedaleko zříceniny hradu Hus. Rozpadlý hrad se zdál být pro účely natáčení nevhodný. Na Jiřího místo nepůsobilo dobře, nelíbil se mu ani rybník, jehož voda měla červenohnědou barvu kvůli vysokému obsahu železa. Lidé z kempu se v rybníku koupali, a dokonce tvrdili, že červená voda je léčivá. Jiří žádné blahodárné účinky necítil, naopak mu připadalo, jako by se mu krvavá voda lepila na tělo, proto se raději věnoval dívkám a alkoholu. V místním stánku prodávali červený třešňový likér „Krvesaj“ s vyobrazením upíra, Jiřího zaujal nejen obrázek na vinětě, ale také text vybízející k pití tohoto destilátu:

V Krvesaji velká síla,
mužům staví, ženám svírá…

Jiří měl kdysi v úmyslu vytvořit vlastní značku alkoholu s podobnou reklamou. Likér byl společný nápad s kamarádem Tomášem, vyšli z teze, že pokud lze vyrábět z přírodních alkoholů benzin, dá se z ropy destilovat etanol. Likér měl mít černou barvu jako fernet, lékořicovou chuť podobnou pendreku a jmenovat se „Ropák“. Název nebyl zcela originální, Jiří ho znal z dokumentárního filmu Jana Svěráka o fiktivním živočichovi ropákovi. Lidé z jeho generace tento dokument obdivovali. Ropák vypadal jako kříženec mezi bobrem a E.T. mimozemšťanem, živil se plasty a nejraději dýchal výfukové plyny. Jiří se dusil smíchy, když ropák sežral holínky strážci povrchového hnědouhelného dolu v severních Čechách. Ze slibného plánu na výrobu ropné pálenky bohužel sešlo, stejně jako z mnoha jiných kreativních nápadů, které s Tomášem měli.

II.

Šestice „filmařů“ seděla u čadícího ohně a pila. Jiří vyprávěl, co vyslechl toho dne u pumpy v Prachaticích. Nějaký důchodce si všiml cedule, že hledají obsluhu myčky, a když mu sdělili výši platu, místo aby se naštval, prohlásil, že peníze sice nic moc, ale na milenku a pivo mu to stačí.

Bažina s úsměvem konstatoval: „Moudrý muž.“

Jiří kriticky pozoroval své společníky, nebyli o moc mladší než on, pamatovali ještě totalitu. Jiří si uvědomil, že ani nezná jejich příjmení, oslovoval je přezdívkami: Harmonikář a Bažina. Harmonikář byl profesí zvukař a dostal přezdívku proto, že uměl skvěle hrát na foukací harmoniku. Kameraman Bažina měl přezdívku kvůli své schopnosti absorbovat libovolné množství alkoholu. Bažina byl vyznavačem „zdravého“ způsobu života, každé ráno, jakmile se probudil, zapálil si cigaretu, natáhl do sebe kouř a prohlásil: „Cigareta po ránu, nahradí ti smetanu.“

Dalším Bažinovým výrokem bylo: „Co tělo žádá, to potřebuje.“

Toto životní krédo opakoval při různých příležitostech: když se chtěl opít, něco sníst nebo jen vykonat potřebu.

Bažina se odkolébal od ohně kamsi do lesa a vrátil se s počůranou nohavicí. Jakmile to zjistil, začal se nepřesvědčivě omlouvat: „Zasekla se mi jehla.“

Podnapilé dívky se mu smály. Jiří se zájmem sledoval drobnou blondýnku Katku, jako jediná z holek o něho trochu stála, dokonce se s ním vyspala. Katka si všimla Jiřího pohledu a mile mu ho opětovala.

Bažina se začal holedbat: „Holky, musíte mě omluvit, já jsem toho vypil víc, než jste vy přeplavaly.“

Následovala další salva smíchu.

Jiří si při pohledu na Bažinu vzpomněl na vtip a začal ho vyprávět:

Muž přijde k psychiatrovi a stěžuje si: „Pane doktore, já nevím, co mám dělat, skoro každou noc ve snu za mnou přijde trpaslík a povídá: ,Pojď se vychcat!‘ Já se ho pokouším zahnat, ale nakonec tomu podlehnu a počůrám se do postele.“

Psychiatr se zamyslí a radí: „Musíte být rozhodný a trpaslíka odbýt, řekněte mu: ,Trpaslíku, já s tebou čůrat nepůjdu‘.“

Za týden muž přijde k psychiatrovi ještě ustaranější, doktor se ho vyptává a on vypráví: „Když jsem usnul, zase za mnou přišel trpaslík a povídá: ,Pojď se vychcat!‘

Já odpověděl: ,Ne trpaslíku, já s tebou čůrat nepůjdu.‘

Trpaslík se zamyslel a řekl: ,Tak se pojď aspoň vysrat!‘ Vy si neumíte představit, pane doktore, jak ráno postel vypadala.“

Jiří se svému vtipu smál, ale zaznamenal chabý ohlas. Bažina dokonce vypadal trochu naštvaně. Harmonikář mezitím ladil kytaru a chystal držák na foukací harmoniku. Začal hrát a hned na úvod spustil studentskou odrhovačku:

Studentská halenka, ta je tuze tenká.
Pod ní se vyspala, nevinnost ztratila, nejedna panenka…

Nevynechal ani drsnější sloku:

Studente Vonásku, vyser se na lásku.
Ženský, to jsou svině, drž se onanie a svého ocásku…

Harmonikář zpíval jednu písničku za druhou. Jiří si nechal zahrát tu o zničeném zdraví, oblíbenou mezi mediky, od Jaromíra Nohavici:

Krabička cigaret
a do kafe rum, rum, rum
dvě vodky a fernet
a teď doktore, čum, čum, čum
chrapot v hrudním koši
no to je zážitek
my jsme kámoši
řidičů sanitek-tek-tek

Jsme slabí na těle
ale silní na duchu
žijem vesele
Juchuchuchuchu

Bažina si vynutil svou oblíbenou píseň:

Já mám bol, a ten bol mě bolí!
Alkohol všechny rány zhojí.
Kdybych já měl alkohol,
ožral bych se až na mol…

Láska má už dávno chodí s jiným
a já vím, že tím nejsem vinný.
Je tím vinen alkohol,
ožral bych se až na mol…

U jejich ohně se začali shlukovat lidi z kempu. Přisedl k nim i mladý pár, Češka a Němec.

Jiří vyprávěl další vtip a dívka ho překládala: Pocestný hledá dobré lidi a dojde k řece. U řeky sedí babička. Pocestný pozdraví a ptá se: „Babičko, kudy se jde k dobrým lidem?“

Babička se usměje a praví: „To musíte jít, chlapče, tudy, brodem.“

Pocestný poděkuje a vstoupí do řeky, voda mu sahá nejprve po pás, potom po ramena a nakonec ve vodě zmizí celý. Babka si zamne ruce a zamumlá: „To by ses k nám holenku dostal moc lehko.“

Němec se osmělil a začal vyprávět vtip, který jeho dívka překládala do češtiny: Přijede gay k pumpě, zastaví u stojanu a místo do nádrže si strčí hadici do zadku. Vidí to obsluha, vyběhne a zvolá: „Aber, das ist nicht normal!“ Chlápek odvětí: „Nein, das ist nicht normal, das ist super!“

Jiří se smál, ale byl skoro jediný. Nevěděl, zda lidem vadí vtip o homosexuálech, nebo zda nevědí, že normal a super byly v Německu druhy benzinu. Jiřímu připadalo zvláštní, že dnešní vtipy mohou urážet jen někoho, vtipy o určitých menšinách se považují za společensky nepřijatelné.

Za komunistů se vtipy s rasovým podtextem vyprávěly běžně, například: Kdo vždycky zastaví stopujícímu cikánovi? Autobus plný skinů.

Nebo: Co má Somálec po obědě? Hlad.

Jiří chvilku přemýšlel a nakonec si vzpomněl na vtip o cikánech a začal vyprávět: Přijedou cikáni do motorestu, je tam nápis se šipkou: „Romové bez gumy zdarma, ostatní s gumou za pět set.“

Pomyslí si: „Konečně pozitivní diskriminace.“

Jdou po šipkách a přijdou na most a vidí nápis: „Bungee Jumping“.

III.

Jiří se nezřízeně opil a nechal se přemluvit, aby vyrazili na zříceninu. Zpočátku se cítil plný energie a dokonce, když vstoupili do lesa, zarecitoval dětskou báseň od Josefa Václava Sládka:

Znám křišťálovou studánku,
kde nejhlubší je les.
Tam roste tmavé kapradí
a vůkol rudý vřes.

Potom volně pokračoval:

Znám křišťálovou studánku,
kde nejhlubší je les.
Tam chodí víly v župánku,
ty odvážnější bez.

Dívky si jako na povel se smíchem svlékly trička a v měsíčním svitu se zaleskla bílá dívčí ňadra. Jiří celou scénu se zájmem pozoroval, ale potom se mu všechno začalo motat a několikrát se vyzvracel do křoví. Trochu se mu ulevilo a připojil se znovu k ostatním.

Jak se ukázalo, ani oni na tom nebyli lépe. Katka upadla a Jiří se ji pracně pokoušel zvednout, přitom se jako zmagnetizován dotýkal jejích ňader, pak jí pomohl do trička. Všichni se tomu smáli, Bažina byl ve svém živlu.

Dopotáceli se na hrad, tam je přemohla únava. Jiří našel měkké rovné místo a lehl si tam s Katkou. Vzájemně se ohřívali těly, ležel na zádech a ona na boku, cítil něžné doteky ztuhlých bradavek, rukou jí podpíral hlavu, aby neležela na zemi. Brzy usnuli, asi po dvou hodinách se Jiří probudil, chtělo se mu na záchod. Vstal, bylo zataženo a všude kolem černá neproniknutelná tma. Jiří se snažil rozkoukat, baterku někde ztratil, chtěl poodejít kousek do lesa, aby se vymočil. Udělal pár kroků a najednou si uvědomil, že padá. Rázem byl střízlivý, ale bylo pozdě, jeho tělo letělo deset metrů ze skály do údolí řeky Blanice. Pocítil prudkou bolest, věděl, že umírá. Po několika nekonečných vteřinách ztratil vědomí. Když Jiřího druhý den našli, byl už několik hodin mrtvý.

IV.

U psacího stolu seděl vysoký, hubený stařec s hustými bílými vlasy. Václav Navrátil býval hezký muž, což dokazovaly pravidelné, ostře řezané rysy jeho tváře, bohužel věk na něm zanechal nesmazatelné stopy.

Do místnosti pronikaly paprsky letního slunce. Václav jako by krásný den za oknem ani nevnímal, zíral přes brýle dalekozrakýma očima kamsi do prázdna, ještě před dvaceti lety měl vynikající zrak, ale pak si začal při čtení odsunovat texty dále od očí. Tehdy poprvé pochopil povzdech starců: „Vidím dobře, jen ruce mám krátké.“

Světlo nedokázalo ponurou atmosféru místnosti oživit, vinu na tom nesl tmavý, bohatě vyřezávaný pseudorenesanční nábytek. Dřevěné nohy stolu i dalšího inventáře představovaly lví tlapy. Václavovy dlouhé, kostnaté prsty spočívaly na područkách křesla vytvarovaných do podoby lvích hlav. Na celou scénu strnule shlížela torza nahých ženských těl stojících v rozích masivního nábytku. Václav se nehýbal, vypadal jako socha, odpočíval.

V poslední době se necítil dobře, v noci spal, jak ironicky říkal, jako nemluvně, každé tři hodiny se probouzel. Díky tomu přes den vydržel koukat desítky minut do „blba“. Jeho stavu už nepomáhaly ani léky na vysoký tlak, které řadu let užíval. Václav pozoroval knihovnu, snažil se soustředit, připadal si jako stařec sedící na zápraží domu pozorující důvěrně známou krajinu. Vychutnával si samotu, čím je člověk starší, tím méně vyhledává společnost, protože mu druzí lidé vadí. Zvlášť nerad se setkával s některými svými vrstevníky, nesnášel hovory o nemocech nebo moudra typu: „Už se kácí v našem lese.“

Václav nedávno dosáhl požehnaného věku pětasedmdesáti let, přesto se snažil podávat intelektuální výkony jako za mlada, uvědomoval si však, že mu zbývá jen pár let života a byl rozhodnutý je nepromarnit. Smrti se nebál, jeho postoj byl stoický: „Zemřít dokáže každý.“ Václav přirovnával lidský život k cestě, když je člověk mladý, cesta je široká a má spoustu odboček, větví se jako koruna mohutného dubu. Věkem se cesta zužuje a odboček je čím dál méně. Věděl, že ze všeho nejdůležitější je zvolit si na každém rozcestí správně. Nakonec každý dojde na místo, kde cesta končí.

Václav nedávno ukončil kariéru v Akademii věd. Po pravdě řečeno ho elegantně vyhodili, mladší kolegové ho obviňovali, že v kanceláři na Národní třídě jen klimbá a odchází domů ve tři odpoledne. Václav situaci na akademii dlouho kritizoval, systém grantů mu připadal neefektivní, peníze na výzkum často nedostávali nejlepší vědci, ale ti obchodně nejzdatnější, výzkum byl nesystematický a chaotický. Podle něho by bylo efektivnější, kdyby stát zadal konkrétní cíle a dal vědcům volnou ruku, ve výzkumných týmech by si pak sami vědci udělali pořádek. Mladší kolegové namítali, že má totalitní způsob myšlení, ale museli uznat, že stejně se postupovalo i v USA při vývoji atomové bomby nebo při projektu Apollo.

V.

Václav bral svou výpověď jako pomstu neschopných, zatrpknul a většinu času trávil úvahami o zkaženém lidském pokolení, které se vymklo z rukou moudré matky přírody. Nebyl pobožný, ale věkem a životními zkušenostmi si vypěstoval k náboženství respekt. Problém ateismu není v tom, že ateisté nevěří v Boha, ale že neuznávají pevné morální hodnoty. Václav uvažoval o metafyzických otázkách vztahu poznání a člověka. Adam a Eva byli kvůli poznání vyhnáni z Ráje. Václav nabyl přesvědčení, že Ráj nebyl nějakým zeměpisným územím, nýbrž absolutní svobodou zvířecích instinktů. Poznání lidem umožnilo chápat svět, ale zároveň je donutilo potlačovat zvířecí přirozenost. Poznání postavilo člověka zdánlivě na roveň Boha, ale stalo se také „dědičným hříchem“, který ho může zničit. Ve Starém zákoně se píše: Kdo rozmnožuje vědění, rozmnožuje trápení.

Václav znal i řeckou mytologii: Prométheus daroval lidem rozum a oheň, a tím rozzlobil bohy. Řečtí bohové vyžadovali od lidí poslušnost, ale ti se jim díky Prométheovi protivili. Bohové je potrestali, poslali na zem skříňku, kterou zvědavá Pandora otevřela, a tak přivolala na lidstvo neštěstí.

„Tedy i v řecké mytologii byla původcem lidského utrpení inspirativní, zvídavá, krásná žena,“ přemítal Václav.

Prométhea bohové za trest přikovali ke skále a odsoudili k věčnému utrpení.

Mnozí lidé si nebezpečí poznání uvědomují. Dobře to vyjadřuje vtip o opici, podřezávající si vlastní větev. Lovci tvrdí, že zvířata někdy uloví jen díky jejich zvědavosti. Dříve na nebezpečí poznání upozorňovalo náboženství, dnes se této úlohy chopila ekologická hnutí.

Václav věděl, jak jsou staří lidí kritičtí ke stavu společnosti, tento přehnaně negativní pohled na svět není specifikem naší doby.

Václavova maminka říkávala: „Už bych nechtěla být mladá.“

Velkým pesimistou byl i osmdesátiletý anglický vědec, „zlý stařík“ Alfred Russel Wallace, který podrobil zdrcující kritice průmyslovou revoluci. Wallace v knize Místo člověka ve vesmíru popsal nevábnou budoucnost lidstva. Wallace nebyl bezvýznamnou osobností, objevil nezávisle na Darwinovi evoluční teorii a přiměl ho k jejímu publikování.

VI.

Tomáš Navrátil zaparkoval před domem rodičů, chvíli zůstal sedět uvnitř auta a přemítal, proč ho maminka pozvala. Doufal, že se nic vážného nestalo a půjde jen o běžnou společenskou konverzaci.

Tomáš dlouho zvonil u branky, nevrlý otec otevřel s poznámkou, že příště nemusí vyzvánět jako na lesy. Václav byl ledabyle oblečen, vše nasvědčovalo tomu, že se před chvílí probudil.

Posadili se v jídelně a zanedlouho přispěchala maminka Alice s čerstvě upečeným tvarohovým koláčem. Přivítala ho a prohodili několik zdvořilostních frází, pak se jako obvykle ujal slova otec, nejprve probodl Tomáše pohledem, protože se s chutí začal cpát tvarohovým koláčem, a neodpustil si jedovatou poznámku: „Tak se mi zdá, že si zase přibral.“

Tomáš se nenechal rozhodit a nezúčastněně poslouchal Václavův monolog, který se týkal jako obvykle zkázy světa.

Tomáš jedl koláč a díval se na velké obrazy s výjevy moří od malířů Jaroslava Svobody a Josefa Píseckého. Rodiče si na těchto obrazech zakládali, ale Tomáš měl raději obrazy z otcovy pracovny. Jednalo se o tři oleje od malíře romantických alpských krajin Josefa Navrátila. První dva Navrátilovy obrazy se nevymykaly obvyklé autorově tvorbě, ale třetí, největší, představoval hospodský žánrový výjev s hudebníky a polonahou tanečnicí. Tomášovi se tento obraz líbil už od dětství, fascinovaly ho chtivé tváře opilců i svůdná tanečnice s obnaženými ňadry. Technicky založený Václav nebyl na rozdíl od Tomáše velkým milovníkem umění, měl k uměleckým dílům maloměšťácký vztah, považoval je za majetek. Ve dvacátém století Češi o své úspory přicházeli, cenné papíry zcela ztrácely na hodnotě, peníze ohrožovala nejen inflace, ale i měnové reformy. Jednou z mála možností, jak si uchovat majetek, bylo investovat do nemovitostí a starožitností.

Václav si odkašlal a vyčítavě se na Tomáše podíval, protože získal oprávněný dojem, že ho neposlouchá. Tomáš se pokusil soustředit, věděl, že otec používá triky alfa samců, některé jeho rady si Tomáš pamatoval: „Pokud chceš v životě uspět, musíš chodit rovně a koukat se lidem do očí, jedině tak tě budou respektovat.“

Václav se snažil vždycky na sebe strhnout pozornost okolí, proto mluvil velmi pomalu. Pokud chtěl něčeho dosáhnout, hovořil co nejméně a hodně poslouchal, nakonec všechno shrnul a rozhodl jako legendární boss z filmu Kmotr.

Václav v poslední době trpěl nepříjemnou fobií, tvrdil, že lidstvo je na pokraji sebezničení a všichni se musíme snažit, abychom tomu zabránili. Václav někdy ve svých úvahách docházel tak daleko, že odsuzoval vědecký pokrok, což bylo vzhledem k jeho kariéře absurdní. Václav nejprve působil na Vysoké škole strojní a textilní v Liberci, o této škole teď znovu vzrušeně hovořil v souvislosti s patentem na stroj schopný spřádat nanovlákna. Václav se obával, aby tento vynález nedopadl jako tryskový stav, jehož dokumentaci „ukradli“ Japonci. Václav potom dlouhá léta učil na Strojní fakultě ČVUT v Praze, kde to dotáhl na profesora, a nakonec zakotvil na Akademii věd. Jeho kariéru zdobilo několik nepopiratelných vědeckých úspěchů.

Václav citoval Françoise Rabelaise: Vědění bez svědomí je než zkáza ducha, a pak si vzal na mušku leteckou dopravu: „Věděl jsi, Tomáši, že na světě je jedenáct tisíc dopravních letadel a jejich podíl na znečištění ovzduší kysličníkem uhličitým činí několik procent? Letecká doprava není vůbec ekologická, letadlo pro sto padesát lidí vytvoří za hodinu tolik emisí jako osm set automobilů.“

Tomáš chvíli přemýšlel, kde slyšel jméno Rabelaise, a ke svému překvapení si vzpomněl na gymnazijní hodiny literatury. Rabelaise byl francouzský renesanční autor humorného románu o dvou obrech. Tomášovi jeho znalosti dodaly sebevědomí a dostal chuť otce pozlobit: „Hele, ale letadlo za hodinu uletí tolik, jako auto ujede za osm hodin.“

Otec si ho naštvaně prohlížel, jako by pochyboval o Tomášově zdravém rozumu, a dotčeně utrousil: „Letecká doprava je každopádně pro životní prostředí minimálně třikrát škodlivější než automobilová.“

Tomáš cítil, že otec střílí od boku, ale raději mlčel, vzpomněl si na známé přísloví: „Mluviti stříbro, mlčeti zlato,“ které mu otec před lety interpretoval takto: „Mlčení je dobré i pro chytrého, natož pro blbce.“

Jinou oblíbenou otcovou hláškou bylo: „Hlupáka poznáš podle slov jako osla po uších.“

VII.

Tomáš byl černou ovcí rodiny, zběhl totiž ze studií. Nebylo to z důvodů jeho neschopnosti, ale kvůli touze po samostatnosti a penězích. Stal se společníkem úspěšné reklamní agentury a dnes se v očích intelektuálské rodiny „topil“ v penězích. Zejména otec mu to zazlíval, protože se rád chlubil, že v jejich rodině nikdy nebyl žádný podnikavec, ani spekulant. Podle něho měli Navrátilovi vždy vyšší cíle. Václav si znalostí cenil o hodně více než majetku, jak tvrdil, něco umět je mnohem lepší než něco mít. Znalosti vám na rozdíl od majetku nemůže nikdo ukrást. Tomášovi to připadalo směšné, protože i znalosti vám mohou ukrást, jako třeba v případě tryskového stavu. Znalosti a informace se dnes kradou ve velkém.

Hovor pokračoval v podobném duchu, otec mluvil o ochraně jehličnatých stromů před emisemi oxidu siřičitého a oxidů dusíku, které reagují s vodou na kyseliny a ničí jehlice stromů. Kyselé deště byly českým ekologickým evergreenem 80. let. Tomáš o tom poprvé slyšel na střední škole od zapáleného učitele biologie a měl možnost vidět důsledky kyselých dešťů v Krušných horách, kde v některých oblastech zhnědly a uschly téměř všechny jehličnaté lesy. Pohled na mrtvá torza stromů vzbuzoval apokalyptickou hrůzu. Viníky této ekologické „katastrofy“ byly tepelné elektrárny spalující nekvalitní hnědé uhlí s obsahem síry, a to jak na české, tak na německé straně Krušných hor. Po odsíření elektráren v 90. letech se situace značně zlepšila. Václav však navrhoval další opatření, zejména drastické omezení nákladní dopravy, protože právě automobily vytváří kyselinotvorné oxidy dusíku. Tomášovi to připomínalo „vyhánění čerta ďáblem“. Napadl ho starý ekologický vtip: „Zabij bobra, zachráníš strom.“

Tomáš nevěděl, proč ho otec pozval, vše se vyjasnilo, když po notné době začal hovořit o špatném stavu střechy jejich vily. „Měl bys to, Tomáši, dát do pořádku, nakonec ten dům vám, až tady nebudeme, zůstane.“

Tomáš si vzpomněl na svého bratra Jakuba, pracujícího na ministerstvu životního prostředí, a sestru Ivanu, zaměstnanou na městském stavebním úřadu, kteří v domě bydleli, a dostal trochu zlost. Někdy měl pocit, že ho všichni využívají. Tomáš nechtěl otcovu žádost hned odmítnout, protože by ho to rozzlobilo. Václav byl schopen v podobných situacích reagovat nepřiměřeně, křičel a nadával svým dětem do nevděčníků. Tomáš se v bubenečské vile narodil, ale neměl k ní sentimentální vztah, nešlo o to, že by se mu rozlehlý dům v pseudobarokním slohu nelíbil, jednalo se spíš o vzpomínky. Tomáš dal otci neurčitý slib a navrhl pozvat stavební firmu, aby udělala předběžný rozpočet.

Když Tomáš odjížděl, zapnul si autorádio a rozesmálo ho, když slyšel píseň The Road To Hell od zpěváka Chrise Rey:

Tak, stojím u řeky

Ale voda neteče

Bublá všemi jedy, na které si vzpomeneš

Jsem pod pouliční lampou

Ale radostné světlo, které znám,

Vrhá dolů vyděšeně stín

A nepřirozený strach z násilí

Dusí úsměv na každé tváři

A zdravý rozum zvoní na poplach

Tohle není žádná technologická porucha

Ach ne, tohle je cesta do pekel

A všechny cesty jsou ucpány půjčkami

A není nic, co bys mohl dělat

Jsou to všechno jen kusy papíru, odlétají od tebe

Ach, dávej pozor, světe, dej dobrý pozor

Co se teď řítí

Na tuto zkoušku se musíš naučit, rychle a dobře

Tohle není žádná stoupající mobilní dálnice

Ach ne, tohle je cesta

Řekl jsem, že tohle je cesta

Tohle je cesta do pekel

VIII.

Václav se po odchodu na odpočinek nejprve pustil do studia klasické literatury, což ostatně dlouho plánoval. Během několika měsíců přečetl kromě jiného knihu latinských výroků, které s oblibou citoval. Svým vnukům například vnucoval slova Gaia Maria: Nikdo se nestal slavný díky své lenosti. Toto moudro pak doplňoval ponaučením, že velcí muži nikdy nevynechali jedinou příležitost k práci. Jak řekl Seneca: Štěstěna se silných bojí a lenivé drtí.

Václav dospěl k názoru, že řečtí a římští umělci a učenci byli již od dob renesance neustále vykrádáni, a dokonce i Shakespeare jim vděčí za svůj úspěch. Překvapovalo ho, jak málo se lidé od dob antiky změnili, líbila se mu například Ovidiova myšlenka: S pozdními roky přichází moudrost a zkušenost.

Po nějaké době Václava starověcí učenci omrzeli a začal si hledat něco „užitečnějšího“.

Na nové pole působnosti ho přivedl dokumentární film. Nepříjemná pravda amerického ex viceprezidenta Ala Gorea, který za snahu chránit planetu Zemi dostal k překvapení všech Nobelovu cenu míru.

Václav si stále opakoval závěry filmu: Teplota na zemi souvisí s obsahem skleníkových plynů v atmosféře. Důležitou roli hraje oxid uhličitý. Skleníkové plyny zadržují teplo jako sklo skleníku. Koncentrace oxidu uhličitého v atmosféře ještě nikdy v historii lidstva nebyla tak vysoká jako dnes. Mohou za to lidé spalující fosilní paliva. Tuto skutečnost je možné ověřit z ledovcových vrtů v Grónsku. Václava následně vyděsil článek o Golfském proudu v americkém populárně vědeckém časopisu:

Posledních více než sedm set tisíc let probíhalo na Zemi střídání dob ledových a meziledových. Nyní se nacházíme v meziledovém období, kdy teplé klima kulminuje. Při pokračujícím vzestupu teplot dojde k dalšímu tání ledovců, a to i pevninských. Kdyby zmizel ledový příkrov Grónska, hladiny moří stoupnou o šest metrů. Pokud roztají všechny pevninské ledovce, hladiny moří stoupnou o šedesát čtyři metrů.

Změna slanosti a teploty vody v severním Atlantiku ovlivňuje mořské proudy. Golfský proud funguje jako pumpa závislá na teplotě a slanosti vody. Teplá voda proudu tekoucí z jihu obsahuje více soli než studená voda v severním Atlantiku. Když tato teplá a slaná voda dorazí na sever, teplo předá okolí a propadá se díky vyšší hustotě méně slanou vodou do nižších vrstev oceánu jako vodopád. Právě tento vodopád ochlazené slané vody pohání Golfský proud. Vodopád ve skutečnosti není jeden, za hlavní místa sestupů slané vody se považují dvě oblasti, první leží na jihozápad od Grónska, druhá severně od Islandu. Tání ledovců v Grónsku a kolem severního pólu se zrychluje, tím se uvolňuje velké množství sladké vody. Zároveň se zvyšuje slanost mořské vody na rovníku, způsobená větším výparem. Golfský proud se na jedné straně urychluje, ale na druhé destabilizuje. Sestupy slané vody se mohou posouvat a měnit.

Optimisté tvrdí, že růst koncentrace skleníkových plynů je požehnáním, nastává období věčného tepla, nová doba ledová už nikdy nenastane. Václav si to však nemyslel, v historii Země byla i období s vyšším obsahem skleníkových plynů než dnes. Jeho zvědavost se definitivně probudila, fantazie začala pracovat. Skutečný problém vznikne tehdy, až ledovce kolem severního pólu z větší části zmizí. Teplota a slanost vody se zde zvýší. Nárůst průměrné teploty vzduchu je totiž už dnes u pólů rychlejší než na rovníku. Mořský vodopád se postupně zastaví. V oblasti severního Atlantiku nastane šach mat. Golfský proud zásobující Severní Ameriku a Evropu teplem z jižních moří se zpomalí, ale může i zmizet. Začne nová doba ledová. Nezmění se jen klima na severu. V mnoha jižních oblastech může naopak panovat teplejší a sušší klima než dnes, protože Golfský proud zbavuje tyto oblasti značného množství tepla. Optimističtější teorie počítá s dočasným odkloněním Golfského proudu díky náhlému vylití velkého množství studené sladké vody z grónských ledovců. V tomto případě dojde k přechodnému přesměrování proudu a k ochlazení zejména v Evropě. Zvyšování obsahu kysličníku uhličitého v atmosféře může tedy paradoxně příchod doby ledové urychlit.

IX.

Umělecké zpracování náhlého ochlazení na severní polokouli ukázal americký film Den poté, Václav ho viděl na DVD. Tento katastrofický film vytvořený na základě zprávy pro americký Pentagon se snažil zodpovědět otázku: Co by se stalo, kdyby zanikl Golfský proud? Doba ledová v tomto filmu nastala zcela nepravděpodobně doslova mávnutím kouzelného proutku. Hypotéza rychlého klimatického zvratu má své příznivce, odvolávají se na nálezy zmrzlých těl mamutů, jejichž žaludky byly ve chvíli smrti plné potravy. Tato zvířata asi umrzla uprostřed pastvy v důsledku náhlého ochlazení.

Ve filmu Den poté byla Evropa odepsaná, obyvatelé USA vzdorovali a odcházeli do Mexika. Václav se v myšlenkách vrátil ke Goreovu dokumentárnímu filmu, v němž ho zasáhlo přirovnání člověka k žábě: Když hodíte žábu do horké vody, ihned z ní vyskočí, jestliže ji však hodíte do studené vody a vodu zahříváte, žába zůstane v hrnci sedět, dokud se neuvaří.

Goreovi vyčítají vědeckou nekorektnost a snahu o zviditelnění, on však své věci věří. Václavovi se v Goreově filmu líbil i příběh třídního propadlíka, který v 50. letech na hodině zeměpisu bláhově prohlásil: „Pane učiteli, mně se zdá, jako by jednotlivé kontinenty do sebe zapadaly.“ Za tento postřeh vzbudil vlnu posměchu. O deset let později už všichni věděli o teorii kontinentálního driftu. Názorové zvraty nejsou v historii lidstva ničím výjimečným. Vtipně to glosuje americká scifi komedie Muži v černém, která odhaluje přítomnost mimozemšťanů na Zemi. Hlavní hrdina říká zhruba toto: „Před šesti sty lety všichni věděli, že Země je placatá, a před pěti vteřinami sis myslel, že jsme na Zemi sami.“

Václav si v této souvislosti vzpomněl na Senecu mladšího: Přijdou doby, kdy se naši potomci budou divit, že jsme neznali věci tak zřejmé.

Mnozí vědci tvrdí, že samotný zánik Golfského proudu k rozpoutání další doby ledové nestačí. Václav z odborných knih vyčetl, že celý problém je mnohem složitější, jedno je ale jisté: ke změně klimatu dříve nebo později dojde, ať si to lidé přejí, nebo ne. Klima na zemi nikdy nebylo stabilní. Ovlivňují ho nejen skleníkové plyny, ale i další faktory.

Otázka, proč vznikly doby ledové, trápí geology již od 19. století, kdy byla jejich existence objevena. V roce 1941 vydal Srb Milutin Milanković pozoruhodnou knihu popisující problematiku dob ledových. Tvrdil v ní mimo jiné, že Země kolem Slunce neobíhá stále po stejné dráze. Existují cykly, při nichž se Země pohybuje po dráze podobnější kružnici nebo elipse. Jiným cyklem se řídí sklon zemské osy, který se mění a určuje, na kterou část zemského povrchu dopadne větší množství slunečního záření, Země se ohřívá více, pokud sluneční záření dopadá ve větší intenzitě na pevninu. Pokud se tyto jevy dostanou do nepříznivé fáze, dochází ke vzniku dob ledových. Dnešní výzkumy sedimentů z vrtů v arktických ledovcích existenci takzvaných Milankovićových cyklů potvrzují. Václav se zamýšlel, co tyto cykly ovlivňuje, a dospěl k názoru, že jedním z možných vysvětlení je zvláštní postavení planet sluneční soustavy, které může ovlivnit oběžnou dráhu Země. Něco podobného si zřejmě mysleli i Mayové, proto Václav napjatě čekal na konec mayského kalendáře: 21. 12. 2012.

Dalším faktorem ovlivňujícím teplotu na Zemi je aktivita Slunce, ta je teď vysoká, ale existují výkyvy související s výskytem slunečních skvrn. Čím méně skvrn, tím je aktivita Slunce menší. Ke snížení počtu slunečních skvrn došlo v letech 1645‒1715, kdy hovoříme o malé době ledové. Ke změnám klimatu asi může dojít relativně náhle, ale bylo by skvělé je předvídat. Václav si nedávno listoval v Machiavelliho knížce Vladař, tento zatracovaný autor se stavěl k nebezpečí čelem:

Počítáme-li s něčím předem, máme čas si všechno rozmyslet a zavčas jednat… Postřehneme-li včas nebezpečí klíčící ve státě, snadno a rychleji si s ním poradíme, necháme-li je rozrůstat tak, že je vidí i slepý, bývá veškerá námaha marná.

Možná nám doba ledová zatím nehrozí. Zbytky korálů ve vnitrozemí Floridy ukazují, že hladina moří byla před započetím poslední doby ledové minimálně o čtyři až šest metrů výše než dnes. Nicméně pevninské ledovce stále tají a hladina moří se zvyšuje i tepelnou roztažností vody, protože její teplota stoupá. Dokonce i optimističtí vědci jako Bjørn Lomborg to připouštějí. Tento dánský vědec kritizující litanie současníků se poněkud vymyká představě o chmurných seveřanech. Václavovi mladíček Lomborg připadal jako učený Panglos z Voltairova Candida. Panglos tvrdil, že přes všechna příkoří, kterých se v životě dočkal, je na světě všechno dobře zařízeno. Jeho žák Candide pak jeho myšlenky interpretoval takto: Optimismus je takový zažraný názor, že všechno je dobré, i když to je špatné.

Za posledních sto let stoupla hladina moří o deset až dvacet pět centimetrů a předpokládá se, že za další stovku let stoupne o dalších třicet až padesát centimetrů. Vzestup hladiny moří je těžko měřitelný, kombinuje se totiž s poklesem, popřípadě vzestupem zemských desek. Na některých místech sestup zemských desek situaci zhoršuje. Takto je například ohroženo Nizozemsko, některé části severního Německa nebo Bangladéš. Jinde se naopak zemské desky zvedají. Korálové útesy rostou spolu se vzestupem mořské hladiny. Pokud by se zachoval současný trend, pak by podle Václavova názoru lidstvo dělilo od nové doby ledové asi tisíc let. Do té doby se však lidé zcela jistě nevyhnou mnoha menším přírodním katastrofám. Ať je to, jak chce, lidé na Zemi nejsou v bezpečí a jednoho dne budou znovu bojovat o přežití, doufejme, že „soudný den“ nenastane jejich vlastní vinou. Václavovy názory nebyly nijak pesimistické. Pesimisté tvrdí, že doba ledová může začít už během 21. století. Nejhorší panikáři varují před katastrofou nedozírných rozměrů, během níž se poměry na Zemi změní díky působení lidí natolik, že planeta přejde do nového geologického období – pětihor. Tyto změny prý přinesou vymírání většiny živočišných i rostlinných druhů a radikální nevypočitatelnou změnu životních podmínek.

Rodina

I.

Tomáš měřil téměř sto devadesát centimetrů a na rozdíl od štíhlého otce vážil téměř sto deset kilo, po matce zdědil světlou pihovatou pleť a sklon k tloustnutí a již několik let bojoval s nadváhou. Vysocí muži mívají přirozenou autoritu. Tomáš si to mnohokrát uvědomil už během dospívání, všiml si toho i v době krátké vojenské služby. Vojáci nastupují do řad tak, aby vpředu stáli vysocí muži, malí vzadu sice přes ně nevidí, zato cítí sílu před sebou. Přirozeně se pak velitelé rekrutují z nejvyšších mužů v družstvu a podobné pravidlo platí i pro čety. Nakonec i ve firmách se střední manažeři obvykle vybírají z vysokých pohledných mužů.

Kvůli vzhledu a zdánlivé netečnosti Tomáš dostal na střední škole přezdívku „Buddha“. Starší lidé ho zase upozorňovali na podobu s českým hercem a spisovatelem Janem Werichem.

Tomáš zastavil auto nad Tichým údolím na okraji Roztok u Prahy a prohlížel si dům, postavený ve funkcionalistickém stylu. Vilu navrhla a zařídila Tomášova manželka Karin, která vystudovala architekturu a obdivovala Miese van der Rohe. Karin byla nejen inteligentní, ale i krásná žena, zosobňovala všeobecný ideál, byla štíhlá, měla slámové vlasy, modré oči, oválný obličej s pravidelnými rysy a vysedlými lícními kostmi. Vypadala trochu jako kanadská herečka Natasha Henstridgová. Všude vzbuzovala pozornost, často vzpomínal, jak složitě ji musel dobývat. Nikdy nezapomněl na to, jak ji poprvé zahlédl v jednom oblíbeném pražském baru. Tomáš tam seděl s kamarádem Jiřím, který si jí všiml jako první a poznamenal: „Podívej na tu blondýnu, nese se jak pětka do spořitelny.“

Tomáš o rčení přemýšlel, znamenalo, že pro desetikorunu je strašná čest, když speciálně ji někdo nese do banky, podle toho se tváří – nafoukaně a důležitě. Dívka, kterou tehdy zahlédli, však nebyla obyčejná. Tomáš ji celý večer obdivně pozoroval, oči mu klouzaly od její atraktivní tváře na poloprůhlednou blůzku, pod níž se rýsovala špičatá ňadra s bradavkami trčícími vzhůru.

Tomáš si uvědomoval, že existuje něco jako mimosmyslové vnímání. Znal to už od základní školy, učitelé obvykle vyvolávali žáky, kteří se s nimi střetli pohledem, z těchto důvodů ve chvíli zkoušení většina žáků klopila zrak, koukala na lavici, nebo dokonce předstírala, že něco hledá v tašce. Když někoho pozorujete, všimne si toho, je to, jako byste na něho posvítili světlometem. Mezi zloději prý existuje rada: Když kradeš, nekoukej se na lidi. Tento druh reflektoru funguje i na velké vzdálenosti a dokonce přes okýnka aut. Jedná se možná o jakýsi zvířecí instinkt, který chrání zvířata před zraky predátorů.

Tomáš si přál, aby si ho plavovlasá dívka všimla, což se mu podařilo. Karin však jeho obdivné pohledy ignorovala, protože na ně byla zvyklá. Chovala se až příliš důvěrně k vedle ní sedící dívce, objímaly se, a dokonce se několikrát políbily na ústa. Jejich zvláštního chování si všiml Jiří a celou věc opovržlivě komentoval: „Fuj, lesby!“

Karinina orientace však nebyla jednoznačná, o čemž se Tomáš po nějaké době sám přesvědčil. Tomášův otec vždy tvrdil, že lidský život závisí na třech věcech – v jaké rodině se narodíte, jakého máte partnera a jaké máte děti. Tomáš byl v tuto chvíli spokojený.

Roztocká vila Navrátilů měla bílou barvu, dlažby byly černé, zatímco zábradlí a okenní rámy zářily v barvě chrómu. Interiér domu byl také stylový, Karin se zhlédla ve výrobcích uměleckoprůmyslových závodů z třicátých let 20. století, především v trubkovém chromovaném nábytku podle návrhů Jindřicha Halabaly. Tomáš měl s tímto nábytkem trochu problém, nebyl příliš pohodlný, a navíc jméno návrháře bylo v době první republiky synonymem pro levné věci. Oba se naopak pyšnili koženým křeslem Barcelona od Miese van der Rohe vyrobeným firmou Thonet. Stěny byly holé, pouze v ložnici si Tomáš prosadil černobílé fotografie aktů od Josefa Větrovského a Františka Drtikola. Obývák zdobila velká kamenná deska z růžového mramoru s hnědožlutým žilkováním. Většina návštěvníků dům obdivovala, pouze jeden Václavův kolega ho popíchnul: „Jak můžeš dělat v reklamě, když máš tak málo fantazie? Funkcionalismus je nelidský, nikde v přírodě nenajdeš hranaté tvary bez barvy a ornamentů.“

Naneštěstí to zaslechla Karin a velmi se jí to dotklo. Tomáš ji dlouho chlácholil, ale pak mu dovolila koupit některé doplňky nejen ve funkcionalistickém stylu. Na aukci vydražili bílý porcelánový servis od návrháře Ladislava Sutnara a v obchodě na rohu Celetné ulice a Ovocného trhu zakoupili kopii černobílého keramického kubistického servisu od Pavla Janáka. Karin se za svobodna jmenovala Janáková a byla údajně se slavným architektem vzdáleně příbuzná.

Karin se velmi obávala, aby svými ústupky dům nezkazila, ve funkcionalistické vile nepůsobí dobře ani rozložené noviny na stole, zároveň si však uvědomovala, že v čistě funkcionalistickém prostředí se nedá bydlet. Na téma zařízení domu mnohokrát diskutovali. Karin tvrdila, že interiér musí odpovídat vnějšímu stylu domu.

„Je nepřijatelné dávat do funkcionalistické vily vyřezávaný nábytek,“ zdůrazňovala například.

II.

Tomáš vyšel po vstupním schodišti do haly roztocké vily. Přivítala ho fenka Bela, bernský salašnický pes, která se tetelila radostí a k jeho nelibosti mu poslintala kalhoty. Velkého psa si přála Karin, jemu by stačil menší pes. Karin měla v dětství traumatizující zážitek s malým psem, procházela se prý s rodiči na okraji lesa se štěnětem trpasličího jezevčíka, najednou přiletěl dravec, štěně chytil a odnesl, nikdy potom ho už neviděli. Karin strašně plakala a nešťastná událost ji dodnes traumatizovala.

Tomáš potkal Karin v kuchyni, pozdravili se a potom se nepřítomně zeptal: „Co nového?“

„Budeš se muset zeptat svého syna,“ odpověděla nazlobeně.

Kuba měl ve škole kázeňské problémy, už v první třídě kousl učitelku, protože mu nechtěla dovolit jít na záchod během vyučovací hodiny, teď navštěvoval soukromou školu, ale popravdě řečeno, problémy přetrvaly.

Karin pokračovala: „Telefonovala učitelka, Kuba zase zlobil, a tak se ho zeptala na moje telefonní číslo. Náš chlapeček jí dal telefon na našeho souseda, kterému, jak víš, předevčírem rozbil fotbalovým míčem skleník. Soused učitelce kvůli Kubovi ještě vynadal a ta pak vynadala mně.“

Synova lest Tomáše pobavila, ale nemohl to přiznat. Tomáš neměl souseda v lásce, jeho povahu vystihovala příhoda, kterou mu Karin nedávno vyprávěla. Dotěrný důchodce neustále číhal, až půjde Karin se psem ven, a jakmile ji zahlédl, ihned vyběhl se svým vypelichaným podvraťákem neurčité rasy, aby si s ní popovídal. Tehdy se mu opět podařilo Karin nachytat. Sousedovu pozornost vzbudila běžící kočka nesoucí v tlamě zvířátko s dlouhým ocasem.

Soused ihned zareagoval: „Viděla jste to?“ Ani nečekal na Karininu odpověď a pokračoval: „Ta kočka nesla ještěrku. Víte, kolik je pokuta za zabití ještěrky? Deset tisíc korun. A já vím, komu ta kočka patří,“ prohlásil vítězoslavně.

„Tak nashle,“ odpověděla Karin a rychle zmizela z jeho dosahu.

Sousedovi se všichni vyhýbali, proto si často povídal jen se svým psem.

Tomáš, skrytý za plotem, zaslechl, jak říká: „Podívej, Puňto, Navrátilovi zase mají nové auto, k čemu potřebují takový drahý vůz?“

Soused byl pokrytec, sám se velmi rád chlubil. Když Navrátilovi vilu stavěli, pozval je k sobě do skleníku a dal jim přednášku o exotických rostlinách. Tomášovi to tehdy připomnělo píseň Pavla Dobeše Zahradník:

Sukulenty od El Pasa, z Konga banány,

kokosy, že srdce jásá, třtina z Havany,

borůvky až z Ontaria, jedna váží přes půl kila,

z Bretaně mám révu a je mi do zpěvu,

z Caracasu ananas a palma z Guyany,

sasanky a mořská řasa, vhodné do vany,

pestík nebo blizna, kdopak se v tom vyzná,

metalizovanou jedli oxidi mi včera snědli,

že mám doma moruši, bourec vůbec netuší,

v ložnici mám pět lian, spouštím se z nich na divan,

americké brambory, těch mám plné komory,

z Hokkaidó sakuru, takovou mám náturu,

bavlnu mám z Colorada, když se doma sehnat nedá,

tabák z Portorika mám přes Pepka námořníka,

a historickou jabloň až z Garden Paradise…

Do jídelny vstoupila pohledná dívka.

„Ahoj, tati,“ pozdravila.

Byla to Tomášova čtrnáctiletá dcera Monika.

„Chcete slyšet vtip?“ zeptala se.

Karin ji varovala: „Doufám, že to nebude nějaká sprosťárna.“

Tak jo: „Zazvoní pedofil u domu, kde bydlí maminka s holčičkou. Maminka přijde otevřít a úchylák se zeptá: ,Můžu si skočit na malou?‘“

Tomášovi to nepřipadalo vtipné.

Monika opovržlivě sledovala otcovu reakci a řekla: „Tati, ty jsi už úplně mimo.“

Naštvalo ho to, ale mlčel. Odešel se převléct a přemýšlel, jaké dnes mají děti vtipy, v jeho době si děti vyprávěly vtipy se sexuálním podtextem jen o loutkových hrdinech Hurvínkovi a Máničce.

Najednou se mu však vybavil vtip z doby, kdy byl přibližně stejně starý jako dcera: „Potká sexuální maniak a sadista hezkou dívku večer v parku a maniak řekne: ,Pojď, znásilníme ji‘, a sadista na to: ,A cihlou do hlavy a cihlou do hlavy‘.“

Perverzní vtipy jsou mezi dětmi rozšířené víc, než si myslíme.

Po večeři, která za moc nestála, měl Tomáš na programu nepříjemný rozhovor s Kubou. Tomáš se snažil Kubu přesvědčit, aby se choval k učitelce slušně a nemluvil o ní jako o „krávě“. Pohrozil mu jako už mnohokrát internátní školou, z čehož si Kuba nic nedělal, a nakonec ho potrestal ztrátou části kapesného. Tomáš příliš nevěřil, že to pomůže. Naposledy podobný problém řešil asi před čtrnácti dny. Kuba navštívil se školou dopravní hřiště a úmyslně porušoval předpisy, aby vznikaly nehody. Jezdil na koloběžce zásadně na červenou, až ho nakonec rozčílený správce hřiště honil s hráběmi a častoval sprostými nadávkami. Učitelce pak Kuba do očí řekl, že na červenou jezdí i jeho tatínek. Tomáše kázání unavilo, připadal si jako v práci, dělat zlého šéfa i doma ho nebavilo.

III.

Tomáš si často stýskal nad neschopností manželky uvařit něco dobrého k jídlu. Karin jedla, aby neumřela hlady, a podle toho její výtvory chutnaly. Uvařila během deseti minut špagety s kečupem a strouhaným sýrem a považovala to za teplou večeři. Tomáš se ji neodvážil otevřeně kritizovat. Během večeře se Kuba s Monikou jako obvykle hašteřili. Kuba si ji dobíral, protože nejedla maso. „Kdybys také nejedl maso, nebyl bys tak agresivní,“ bránila se.

Kuba vítězoslavně prohlásil: „Ve škole nám učitel říkal, že Hitler byl vegetarián.“

Tato informace vzbudila u stolu vlnu údivu, tak aspoň na chvíli změnili téma rozhovoru.

Když dojedli, Tomáš si s Karin nalili červené bordó a přesunuli se do obýváku.

Zeptala se: „Co nového u rodičů?“

„Celkem nic,“ prohodil neurčitě. „Otec vytváří negativní sugesce o konci světa, stává se z něho nesnesitelný dědek, jeho vize budoucnosti jsou přímo katastrofické.“

Tomáš vnímal otcovy varovné předpovědi jako báje, které nemají nic společného se skutečností, protože jinak by se z toho musel zbláznit. Otec ovšem považoval svoje vyprávění za ryzí pravdu. Tomáš sledoval, jak ubývá víno v lahvi, a zarecitoval konec básně In vino veritas od básníka Jiřího Žáčka:

Hlavně ať ta pravda

není příliš smutná,

aby nezkazila

víno, co ti chutná.

„Můj otec je stejný,“ prohlásila Karin, „je to asi problém všech starých úspěšných mužů, cítí se zneuznaní.“

Karin pokračovala: „Tvůj otec se strašně změnil, dřív byl samá legrace a stresorem byla spíš tvoje matka.“

Tomáš se zamyslel. Karin měla pravdu, jeho maminka dokázala svými sugestivními myšlenkami skutečně vyvolávat paniku. Jednu kamarádku na počátku 70. let tak vyděsila čínským nebezpečím, že emigrovala do Kanady. Bratr maminky Alice ji v této souvislosti nazýval „panikářkou“, což ji zlobilo, ale teď se to hodilo i na otce. Tomáš někde četl, že to, jak se člověk cítí, do značné míry závisí na tom, jaké si vytváří autosugesce. Můžete si vytvářet pozitivní nebo negativní sugesce. Pro spokojeného člověka je důležité neustále hledat nějakou šťastnou myšlenku, na něco se těšit, nenechat se rozhodit okolím. Každý to však nedokáže, citlivé lidi dokáže stresor naprosto rozhodit. Tomáš si znovu vzpomněl na ironické verše Jiřího Žáčka:

I z té nejšťastnější doby
zbudou pomníky a hroby.

O důležitosti správného způsobu myšlení se dočteme v pohádkách. Peter Pan ztratil schopnost létat, když dospěl, protože zapomněl, jak se to dělá. Létat mu totiž umožňovala jedině šťastná myšlenka.

IV.

Tomáš měl pochopitelně maminku, i přes její drobné nedostatky, rád. Alice byla chytrá a vtipná žena, znala bezpočet veselých historek z lékařského prostředí a s oblibou je vyprávěla. Mnoho z nich sama zažila jako praktická lékařka. Mezi oblíbenými historkami byla ta o postarším muži, který si jí stěžoval na potíže se zažíváním. V nemocnici mu předepsali léky na žaludeční problémy, ale příliš nezabíraly, a navíc se špatně polykaly. Alice si léky nechala ukázat a ke svému údivu zjistila, že se jedná o malé magnety. Nakonec se ukázalo, že sestra v nemocnici zaměnila krabičku s léky za krabičku s magnety na nástěnku. Pacient pak ještě několik dní magnety ze sebe na záchodě dostával.

Tomášova maminka odcházela do důchodu zklamaná. Praktičtí lékaři bojují v první linii a nikdo jim podle jejího názoru nepřiznává zásluhy. Naopak odborná péče je předimenzovaná a léčí s velkými náklady nemoci, kterým by se dalo prevencí předcházet. Mladí lékaři se k lidem chovají jako ke strojům, opravují je jako automechanici. Vůbec si neuvědomují, že medicína je i humanitní věda a správná komunikace s pacienty je skoro stejně důležitá jako léčba samotná. Řada nemocí může mít psychické příčiny, špatná psychika oslabuje organismus.

Doma se maminka vždy chovala jako ochranitelka. Tomáš si vzpomněl, jak jim několikrát nakoupila jídlo pro případ války nebo jiné katastrofy. Zásoby obvykle tvořilo deset kilo rýže a pět litrů oleje, skoro nikdy jídlo nedokázali včas spotřebovat a museli ho vyhodit.

Tomáš často přemýšlel, proč maminka kupovala právě rýži, která nebyla nikdy jejich nejoblíbenějším jídlem, a navíc ani neměla vysokou výživnou hodnotu. Možná rýži nakupovala pro její trvanlivost, ale i kvůli fobii z čínského nebezpečí.

Tomáš se v učebnici dějepisu dozvěděl, že Rusové měli v historii neblahou zkušenost s Asiaty. Mongolové vedení Čingischánem dobyli Čínu a po jeho smrti v polovině 13. století i Kyjevskou Rus. Učitel dětem zdůrazňoval, že ruská knížectví podlehla díky nejednotnosti, nebyla schopna se spojit tváří v tvář nebezpečí a Mongolové pak dobývali jedno knížectví po druhém. Takzvaní Tataři, jak Rusové Mongolům říkali, ovládli evropskou část Ruska téměř na tři sta let. Václav vyprávěl, že se při svých četných pracovních návštěvách Ruska přesvědčil, že zde Mongolové zanechali silnou genetickou stopu. V bývalém Sovětském svazu jsou početné blondýnky s asijskými rysy a o asijském vzhledu se hovořilo i v souvislosti se sovětskými vůdci Leninem, Stalinem, Brežněvem. Dokonce ruský prezident Jelcin, který Tomášovi připomínal Mrazíka ze stejnojmenné pohádky, měl šikmé oči.

Mongolové zaútočili v roce 1241 i na další země východní Evropy, dostali se dokonce i do Slezska a na Moravu. Naštěstí je vnitřní problémy v mongolské říši od dalších výbojů odradily. Tomášův kamarád, velký proutník, nedávno tvrdil, že i na Moravě jsou dívky s asijskými rysy. Jeden známý, pražský podnikatel, zase vyprávěl, že si nechal udělat genetické testy a jeho geny dokazují původ od samotného Čingischána.

Pokud se týká moravských dívek, Tomáš jejich asijský zjev připisoval spíše Vietnamcům, kteří v Československu v rámci bratrské pomoci od sedmdesátých let 20. století studovali a pracovali. Ostatně Vietnamci dnes tvoří v Čechách početnou komunitu.

V polovině sedmdesátých let Tomáš chodil do první třídy, jeho bratr, zkušený školák, ho strašil: „Číňané nás utlučou čepicemi.“

Tomáš nechápal, proč by nás Číňané chtěli utlouct čepicemi. Později si s respektem prohlížel fotky s vyobrazením čínského vůdce Mao Ce-tunga. Měl na hlavě čepici, o které mluvil jeho bratr. Číňané a Sověti v té době nebyli přátelé, což se odrazilo i na školních dítkách v Československu.

Otec naopak vyprávěl, že za jeho mládí bývali Číňané nejbližšími ruskými spojenci a říkalo se: „Ameriku hrůza jímá, za námi je velká Čína.“

Maminka naposledy nakupovala zásoby při povodních v roce 2002, tehdy přidala i několik pytlů granulí a konzerv pro psy.

V.

Tomáš opatrně tlumočil Karin žádost otce o příspěvek na opravu bubenečské vily. Jak očekával, rozzlobilo ji to. Jejím význačným rysem byla šetrnost, hraničící s lakotností. Tento povahový rys zdědila po rodičích. O jejím otci se tradoval otřepaný vtip: „Byl tak lakomý, že kdyby měl nějakou nemoc, ani o ni by se nepodělil.“

Pro halíř byl schopen hnát blechu přes strniště. Už Tacitus pozoroval u Germánů mimořádnou lakomost a závistivost. Tomáš tyto Karininy vlastnosti toleroval, protože pohled na závistivost není jednoznačný: Špatná není závistivost, ale nepřejícnost. Karin většinou nebyla nepřejícná. Závistivost může člověka inspirovat k lepším výkonům, souvisí totiž se soutěživostí. Trochu soutěživý je snad každý člověk, existují však lidé, kteří mají tuto vlastnost tak vyvinutou, že se nechtějí dát třeba jen předejít v chůzi nebo předjet autem, mezi ty Karin bohužel patřila.

Karin rozhořčeně pokračovala: „Jak si to otec vůbec představuje, nikdy ti nijak nepomohl, nemusel tě živit na vysoké, a teď má jeden požadavek za druhým.“

Tomáš přemýšlel, jak tento výlev roztrpčenosti zastavit, nejprve chtěl zaútočit na její lakomé rodiče, ale pak ho napadla spásná myšlenka.

Řekl: „Možná nám něco za to dají, třeba ten bronzový akt od Jaroslava Horejce, který máš ráda.“

Karin se líbilo málo věcí, naštěstí Tomáš věděl, co by chtěla.

Karin tato představa navnadila: „Myslíš to vážně, tvůj otec by nám ho dal? Byl by hezký támhle v rohu.“

Karin si to už představovala a očividně pookřála, uvědomovala si i vysokou cenu sochy, která dosahovala asi čtvrt milionu korun.

Tomáš se necítil dvakrát dobře, vlastně lhal, teď bude muset celou záležitost s otcem projednat. Nebude to jednoduché, protože podle rodinné legendy se jednalo o akt otcovy tetičky, která v mládí stávala Horejcovi modelem, i z těchto důvodů otec na tomto díle sentimentálně lpěl. Tomáš v tomto ohledu Karin podporoval, chtěl mít dokonalý dům a dal na její vkus. Někteří podnikatelé vkus nemají, třeba nejbohatší muž světa bydlí v domě, který připomíná trampskou osadu a místo obrazů mu na stěnách visí plazmové obrazovky s digitálními fotografiemi uměleckých děl. Za výhodu považuje možnost obrázky měnit.

Karin mu o tom jednou zasvěceně vyprávěla: „Je to kýč, jednou z definic kýče je to, že se snaží vypadat jako něco jiného, a přitom k tomu používá jiné materiály než originál.

Kromě toho,“ prohlašovala praktická Karin, „to je neekologické, protože obrazovky spotřebovávají energii a nejsou trvalou hodnotou. Měl by raději podporovat nějaké začínající umělce.“

Tomáše děsila představa televizních obrazovek rozmístěných po celém domě, přesto extravagantního miliardáře chápal. Existují horší případy, někteří miliardáři si hrají na muže z lidu. Například majitel největšího světového obchodního řetězce s nábytkem prý bydlí ve skromném domě vybaveném svým levným nábytkem. Byl to on, kdo se chlubil, že naučil Evropany kupovat nábytek mnohokrát za život. Ve skutečnosti jen přispěl k dalšímu ničení životního prostředí. Masová výroba unifikuje společnost, je to podobné jako za socialismu, kdy skoro všichni chodili ve stejném oblečení, protože se každý rok vyrábělo jen několik málo střihů. Ženy, které se chtěly z těchto uniforem vymanit, si šily oblečení samy podle zahraničních návrhů.

Tomáš od otce věděl, že protestantská kultura je jiná než česká, protestanti mají ve zvyku svoje bohatství skrývat. Švýcaři v minulosti chodili v černých hábitech, žili velice skromně, a přitom v truhlách hromadili bohatství, dokonce i staré švýcarské stavby vypadají chudě.

Tomáš odešel před spaním do pracovny, aby si připravil věci do práce. Najednou si vzpomněl na svého kamaráda z gymnázia Jiřího, připadalo mu to zvláštní, napadlo ho, že se dlouho neviděli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyhnanci z Ráje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.