Adam El Chaar

ZLÍN PRAHA ZLÍN

2014

Adam El Charr

Zlín Praha Zlín

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Adam El Chaar, 2014

© Carpe diem, 2014

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-101-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-102-3 (epub)

ISBN 978-80-7487-103-0 (mobi)

O autorovi

Adam El Chaar začal psát v patnácti letech poté, co si přečetl sbírku básní Jima Morrisona Divočina. Jeho první báseň byla o pavoukovi, který mu lezl po noze. Potom, co zjistil, že ho psaní baví, zkusil to i s povídkami a zjistil, že ho to baví víc než básně. A že mu to i jde líp. Básně ale neopustil. Pří psaní povídek volně přechází z reálných situací do (bá)snivých rovin. Mísí realitu se svými pocity, tedy to, co se děje kolem něj, s tím, co se děje v něm.

Prvně publikoval na gymnáziu v oficiálním školním časopise Generace a v podzemním studentském časopise Degenerace. Na vysoké škole se zamiloval a během tříletého vztahu nepsal. První povídka po této přestávce se jmenovala Víkend. Vyprávěla o skomírající milostné romanci a vyšla v literárním obýdeníku Tvar. El Chaar tam pak publikoval anuálně až do odchodu Boženy Správcové z redakce. Souběžně publikoval také v internetovém obměsíčníku Divoké víno, kde mu byl nakloněn Ludvík Hess. Svou tvorbu tam dodává dodnes. Dvakrát se objevil v Psím víně, jednou v revue Protimluv. Psal do několika internetových i tištěných novin jako Blesk, MF DNES nebo Rockandpop.cz. Momentálně pracuje jako administrátor blogu a diskusí na iDNES.cz, kam se dostal skrz psaní svého blogu.

Zlín

Psát jí

Prchavá chvíle nejde vyslovit. To poznání ukončilo moje psaní. To ukončení přineslo poznání, že psaní je život. Psaní je akce, psaní je poslech na střeše vrabce. Psaní tu bylo vždy a nemůže tedy skončit. Takže si píšu, takže ti píšu, takže všem píšu, že jsem, že jsem tě potkal, žes kolem mě prošla v nepochopitelné chvíli a místo, abych tě potkal a do tvého příběhu se protkal, tak jsem protekl, utekl, ujel, projel. K setkání nedošlo. Došlo jen k němé kvantifikaci evidentních intencí cizích tekoucích objektů v abstraktní sféře pseudospontaneity, jež je ještě stále jediným prostředkem mojí komunikace.

U univerzity se se zářím zase zjevily studující slečny přímo i nepřímo plné života. Jako když na poli zraje ječmen. Vítr ho čechrá a hejno holubů nad ním tvoří fantastický pohyblivý obraz. Příroda je v plném záchvatu. Ječmen ale nemůžeš jen tak utrhnout a sníst. Ten ječmen pokojně čeká na žeň. Bude zpracován v tajemném procesu a bude z něj obyčejný a nezbytný chleba. Nebo pivo.

Díváš se na dívku a piješ pivo – tresť českého Bytí. Její bezpečný úsměv svítí. Vítá tu chvíli bez varování. Na obzoru vlasů jí jich pár povlává. Dávají její tváři tvar, život. Když se rozesměje, tak přijde o tu strnulou dokonalost. Roztáhne se v nevinné výzvě. Je nevinná, nepovinná, opilá bez vína. Marně pátráš, čím sis ji zasloužil. Odpověď je: ničím, protože ji nemáš. Brzy pravděpodobně o tu iluzi vlastnictví přijdeš, tak si to radši užij a nezatěžuj se hledáním kontroly.

Hledáš kontrolu. Z tváře se ti krade klid. Hledáš klid. Hledáš kontrolu. Je sama. Prohrábne si vlasy a způsobně je rozloží ve dvou proudech na ramena. Očí ji vyhasnou. Jsi sám.

Hledíte sami spolu na šedé mraky s lehkým náznakem růžové se zlatými obrysy, mezi kterými prosvítá bezstarostná modř. Ta modř dovolené mezi cirry rozevlátými marnivými větry někde ve stratosféře. Přemýšlíš o nevěře. Ta modř, jež maskuje černotu vesmíru. Přemýšlíš o smíru. Ta měsíčná krajina šedých mraků nacucaných vodou, postříbřených růží, je útulná svou úzkostí, když máš koho vzít za ruku.

Bereš ji za ruku. Ku-ku-ru-ku-ků. Příroda to dilema na chvíli vyřeší. Je tak příjemné nechat to přírodě. Ale lidi dělá lidmi kromě přírody ještě kultura.

Je tedy třeba psát. Psát jí. Psát jí rukou na papír, aby si ho mohla schovat do šuplíku jako předmět doličný. Trpělivě sbírej důkazní materiál, detektive lásky. Musíš denně hledat slova, veslovat k ní, slovit ji. Popsat ji vlastními slovy od hlavy až k patě, pokrýt ji slovy vrchovatě, aby jí nebyla zima. Prostě to udělej. Jenom tohle. Hned teď. Toť vše.

Nedělní Zlín

Do města se pomalu loudí studenti. Kolečka jejich kufrů tropí rámus na dlažbě, doba jejich distinkce nebyla dlouhá. Po víkendu se vrací ta studená kasta stěhovavých duší. Nedůvěřivě kouká vůkol, hledá se na studiích v cizím zeleném maloměstě zla v zahradách. Vnáší tam stoický pach svého směru, proniká do kontur zlínských úsečných ulic, setkává se v tečnách a stopnících. Studentí proudí pozdně zářijovou nedělí, aniž by věděli, že každou vteřinu na nich dlí oko architekta Karfíka, který do zlínských vektorů vetkal blahoteror Bati, jehož stín se Zlín ani nesnaží setřást.

V Arše je nová kaštanovlasá číšnice. Pleť mírně popelavá. Tvary čistě ženské. Na krku se jí leskne řetěz, na kterém visí zlatá deska hodná Kleopatry. Šíří respekt z její hrudi. Jiné city budí zadek načechraný jako peřina. Zámek s řetězem ho nespíná. Mašle jí tam drží zástěru, takže její klín hltí tma. Světlonoš touží vytrhnout ho z jejích spárů, ale souhlasila-li by, nemá páru.

Svižně kmitá po lokále a nežádá pozornosti. Vrch jejího těla jí budí víc, než dosti. Ty kopce za řekou řeknou mými ústy: „Zažehněte mosty cestou do hojnosti!“ Nosí je ve světlezeleném tričku, vzdouvají se dopředu, je zvyklá na milión nepřítomných pohledů.

Kasíruje, protože bude zavírat. Její zadek ale velí alarm nevnímat. Pohled ulpěl na prdeli, mozek našel na neděli účinný opiát.

Všichni už odešli, jenom já jsem zbyl. Já a ona, poklidný dech saxofona. Umývá nádobí. Slyším sykot vody, hada nesvobody, její svobody, určenosti času, život jejích vlasů, mašle věčného zápasu, zátarasu. Oči doširoka otevřené nechcou zavírat. Nádobí cinká v rytmu čači, sleduje mě a to značí, že chce, chce, abych byl už pryč, ale v mých snech říká: „Nič!“

Má růžové tanga, všimnu si, když utírá stoly. Zahlídl jsem ten zadek v pórech punčoch holý, tam pod tou úhlednou mašlí přímo bolí.

Strom je ještě zelený, ale pod ním už koberec překrásně zbarvených nebo hnědě suchých rýhovaných a zkroucených listů. Po svém velkém pádu se povalují v greenu. Mezi nimi živé satelity sedmikrásek. Spojnice z vlásečnic pavučin přiletěly jako nespoutaní přátelé, aby nás propojily se sebou navzájem, ale často jen s nahodilostí souvislostí, jež se jeví jako prázdnota v cílové rovince každého dne – nedokončený oblouk, naděje snu, těch sympaticky lesklých a skoro věčně neviditelných linek, které jsou prudce signifikantní parcelou pro celou éru přede mnou.

Další list – dokonaný osud, se snáší a další a další. Každý tam celé jaro i léto poctivě pracoval pro naše plíce a teď padá jako bezvládný anděl. Nestojí už o nic, ale já stojím o jeho příběh, o jeho tvar, o jeho tvář, o dráhu jeho letu opodál.

Pódiová konstrukce stále stojí na náměstí. Nic se na ní většinou neděje, ale kdo se cítí nevyslyšený, může se po ní projít. Nebo tam sedět a popíjet plechovkové pivo a sledovat, jak lidé chodí kolem a jak se dívají. Nebo si tam hrají děti. Rozbíhají se dovnitř do pódia a tam naráží do plachty, dělají svůj skok do neznáma.

Někdy v neděli se tam rozloží plastové židle k poslechu Jazzubs. To tak občas jedu Zlínem na kole a uslyším těžce pohodový dixieland. Na pódiu to řídí štramáci kolem osmdesátky, ode zdi ke zdi jejich chrapláky. Dujou do klarinetu, pozounu a trumpety, brnkají na bendžo, buší do bicích, rozhánějí dusno. Pak si dají pauzu na cigárko a pivko u stánku na levnou krásu.

V jejich písních zní slova jako love a baby, it´s all right. Obyvatelstvo převážně důchodového věku, ale i hiphopeři vracející se ke kořenům, si podupávají rozesazení po lavičkách. Rozhlížejí se po Zlíně, nemohou ho v jazzovém hávu poznat. Náhodní kolemjdoucí se cestou pousmějí, jazzoví dědci jim tu dobrou náladu přímo foukají do uší. Jdou dál posilnění tím úsměvem. Někteří se zastaví a úplně vypustí svůj původní záměr. Dají svému odpoledni zářivě žlutý nátěr.

Akce se volá Blues na náměstí. Zřejmě kvůli kapele Topsy, která dnes hraje od čtyř. V názvu se zřejmě inspirovala postavičkou kultovní telenovely Teletubbies. Kytarista zpívá jako Hála. Hrají swingové tradicionály. Saxofonista stojící v popředí má kocovinu, ale blues to není. Blues je sice v angličtině hovorové synonymum pro depresi, ale jen ta k němu nestačí. Často se s ním skloňuje taky alkohol, ale k otevření uší jednoduchému bluesovém poselství není nezbytný.

Blues na náměstí tedy musí zajistit jazzové zuby, kterým Topsy vyklízí pole po páté. Jazz a blues k sobě mají blízko. Blues je v zásadě druh jazzové písně. Mood se v ní mění ze žluta do modra, konkrétní melodické Slunce se stává monotónním nekonečnem oblohy. Ten styl vznikl snad přímo s člověkem tenkrát v Africe, když se mu poprvé rozbušilo srdce.

Ten archetypální beat přivezli černí zajatci komerčních otrokářů do Severní Ameriky. Okořenili ho temně klouzavou melodií cinkajících okovů. Padá až na samé dno, odkud se vždy znova a nekompromisně odráží k další naději v nepřerušené litanii zpěváka. K jejímu vyřčení stačí zkušenost žalu. Dva shodné verše a pointa pádu – zlom, který ničí zakořeněný zlořád. Vznikne vír, který může utopit i zpěváka, který z blaženého rytmu sbírá sílu k zázraku a když se ten stane, jako by se rozplynul.

Se šestou se zlínské náměstí stává studeným, stísněným místem. Slunce zapadá. Hřejivá hejna hmyzu se přestávají hemžit. Jazzubs se loučí písní s textem Josefa Kainara: „Chodím po Zlíně, chodím po víně, bloumám líně. Pane strážníku, trocha povyku, jó, to nic není, to já mívám ve zvyku. Vždyť sám Allah ví, život bez lahví, je zlý, prázdný.“

Deprese

Drsný nadpis. Ztrácí se v časné noci, která pohltila všechno – tělo, duši, sny. Ten pocit tu po západu Slunce čeká jako STOP. Živá prázdnota, vlhká, rozjitřená. V ní ztracený cítím nemožnost zákroku. Povídal jsem si dnes s lidmi. Čím víc lidí, tím větší samota. Protože ten hlavní člověk chybí. Je to nemožnost pochopení, jíž není nikdo vinen nebo snad neschopnost kamkoli klást tu vinu, neschopnost pozitivní agrese.

Mám spoustu energie. Mám energie na rozdávání. Mohl bych klidně být pilot. Ale nemohl bych být režisér. Láska, láska, láska, závislost, zlost, odpověz, odepiš, pověz, popiš, věz, piš, zjev šíp, pospěš. Vyslaná láska, když nenajde cíl, medem když se nestane pyl, šíleně, šíleně, šíleně jsem to vyhrotil.

Demence. Dojezd. Déčko. Konec. Co s tím koncem? Vím, že na to mám, to změnit. Ne ten konec, ale začátek. Vystředit se na začátek. Vyplout na povrch. Ale teď to nedokážu. Lžu.

Neintencionální příjemnost

Bojíme se neznámého, bojíme se neznámých lidí. Ale co znamená někoho znát? Někam ho zařadit, zaškatulkovat. Když ho potom potkáme, vždycky ho ze škatulky pohodlně vyndáme. Ale co ta masa neznámých lidí? Úzkosti z ní se zbavujeme tím, že je šoupeme do speciální škatulky neznámých lidí. Ta tvoří celou jednu polovinu našeho škatulkového vesmíru. Je to protipól škatulky známých lidí. Škatulka známých lidí má mnoho podškatulek – milý člověk, nebezpečný, kamarád, milenec, dotěra. Čas od času v ní dojde k nějakému tomu přeskupení pod přísnou kontrolou ega. Škatulka neznámých lidí je naproti tomu prázdná, obsahuje jen intenci, která určuje (či kterou určujeme) svůj vztah k neznámému – může být pozitivní, negativní nebo žádná.

Přišel jsem do kavárny a uviděl číšníka, kterého jsem znal z dřívějška. Znal jsem ho jen málo, ale cenil jsem si jeho příjemné tváře a příležitostného úsměvu. Ten mě vždy zbavil toho nepříjemného pocitu, který v kavárně často nabývám – že obsluhu otravuju. Vzhledem k tomu, že chodím do kaváren sám, dokáže mi to slušně znepříjemnit čaj.

Vytáhl jsem tedy číšníka ze škatulky milého člověka a automaticky jsem jeho příjemnost, dříve než ji stačil projevit, opětoval. Po chvíli jsem ale přišel na to, že jsem se zmýlil. Ne snad, že by ten číšník nebyl milý. Nebyl to vůbec on! Byl to jiný číšník, kterého jsem znal z dřívějška a málo. Nebyl příjemný, protože se příležitostně neusmíval.

V tu chvíli už jsem byl poněkud zhypnotizovaný blyštivou oponou, která pokrývala protilehlou stěnu kavárny kvůli nadcházející party. O tom jevu jsem se dozvěděl z knihy Brány vnímání od Aldouse Huxleyho. Nějakou dobu se dívat těsně vedle třpytící se plochy může u sledujícího vyvolat psychedelický stav. To, že číšník není příjemný a nemůže to tedy být číšník, kterého jsem myslel, mě trklo už pod vlivem opony. Byl jsem tak ukolébaný, že jsem hned neuzavřel příslušnou, tedy nepříslušnou, příjemnou přihrádku a na pár prchavých chvil jsem se ocitl ve stavu neintencionální příjemnosti. Chyba ve škatulce mě dostala do škatulkoprázdna.

(Dalo by se říct, že jsem v tu prchavou chvíli byl nevyprovokovaně příjemný, ale nebylo by to přesné. K provokaci došlo, ale byl to planý poplach. Byla-li by příjemnost číšníka ohněm, na který mě upozornil poplach otevřené škatulky, pak má příjemnost by byla vodou, kterou jsem se jal ho hasit. Při tom hašení jsem zjistil, že žádný oheň nehoří. Přesto jsem hasil dál. Není divu, že číšník se na mě po dobu mé neintencionální příjemnosti díval trochu jako na blázna. Byl jsem nesmyslně příjemný. Nesmyslnost té příjemnosti ji však pro mě činila o to příjemnější!)

To nic nemění na faktu, že hned jak jsem se vzpamatoval, s příjemností jsem přestal. Za tu chvíli své nepřítomné příjemnosti jsem se však stihl okouzlit. Byl jsem ze sebe příjemně překvapený.

To překvapení bylo uvědoměním, že v sobě nosím skryté rezervy příjemnosti. Že vlastně původním jejím zdrojem není moje okolí, ale já. Nikoli však Já, tedy ego, ale já, tedy vědomí. Že bych se neměl štítit tyto rezervy otevřít, ale hýřit s nimi, protože vzhledem k neuchopitelnosti vědomí je docela možné, že jsou hodně velké, ne-li bezedné.

S příjemností samozřejmě do jisté míry hýřím už teď jako každý člověk, který nechce sedět úplně v koutě. Je to však většinou příjemnost intencionální, příjemnost ega, která má smysl a z nějakého důvodu není tolik příjemná. Je třeba nebýt příjemný jen v případě potřeby nebo opětování.

V praxi to neznamená nic jiného, než se zbláznit. Nezařazovat do škatulek a podškatulek, jak velí ego. Naopak vyřadit i již zařazené. Ne úplně, samozřejmě – vyřadit jen tolik, kolik vám dovolí vaše vědomí, které má strach ze sebe sama. Bude-li se vám vyřazování líbit, pokračovat v něm. Po přiměřeném provětrání škatulky známých tváří potom provrtat pár otvorů do přepážky mezi ní a škatulkou neznámých tváří – opět podle toho, co si sami vědomě dovolíte. Najednou budete znát úplně všechny.

Zaujmout neintencionální postoj neznamená začít něco dělat jinak. Je to přirozený stav, se kterým se rodíme. Je to návrat. Je to omezení omezující činnosti. Ovšem pozor – neintencionální postoj nemusí být pouze příjemný. To je malý zádrhel celé teorie. Proč má vědomí strach ze sebe sama, z vlastní spontaneity, nevíme. Možná má svůj důvod.

Problém nastává taky s bezchybným chodem NP. Vždyť u mě se jednalo o pouhý záblesk ukolébaného vědomí. Vaši hypotetickou nově nabytou nekonečnou příjemnost by možná mohlo udržovat v chodu to, že byste se, opět hypoteticky, ocitli v příjemné podškatulce všech lidí okolo vás. To je mírně řečeno nepravděpodobné.

Malá scéna

Hledal jsem v knihkupectví knihu Který nebyl, posmrtné vydání básní Rafala Wojaczeka. Kniha nebyla, já jsem ale byl. Proto jsem ji oslovil. Zeptal jsem se jí, zda náhodou nemají knihu Který nebyl.

„Nemáme, pane, ale jestli chcete, můžete si ji na našem webu objednat a za týden si ji tu vyzvednout,“ usmála se. Pořád se usmívala.

„Jak se to dělá?“ vyzvídal jsem, i když mě to nezajímalo. Nejsem typ, který si něco objednává. Žiju okamžikem.

Právě v tenhle začal na náměstí pod knihkupectvím vyhrávat swingový big band sinatrovského typu.

„Na náměstí hraje kapela,“ poznamenal jsem.

„Opravdu?“

Stoupla si na špičky, aby mohla vykouknout. Byla zvídavá. Taky hravá. Následující hodinu jsme si hráli na zákazníka a prodavačku knih. To jsme taky byli, aspoň oficiálně. Po pěti minutách rozhovoru jsme v sobě ale zahlídli takové to, co role přesahuje. Nebo aspoň já v ní a díky tomu jsem se uvolnil ke hře. Ona byla zřejmě hravá od přírody. Zajímal jsem se o všechno možné, ale ve skutečnosti jen o to, co jsem viděl v jejích velkých očích.

„Vypadáš úplně nevinně,“ zhodnotila mě, když se vrátila ze záchodu. Seděli jsme na zahrádce Malé Scény.

Kolem projela devítka. Po nebi letěla kometa s oranžovou trajektorií páry za sebou. Uvnitř zíval saxofon a kousek od našeho stolu vibroval semafor.

Srpek měsíce se soukal mezi trolejemi výš z dohledu očí oken oranžových krychlí, z dosahu rukou větví jejich žloutnoucích ovocných stromů. Unikal na svůj tah noční oblohou. Měl pár hodin, než se rozplyne v temnotě úsvitu. Západ pokrývala růžovotyrkysová cukrová vata.

Během pár minut pohasla. Mraky zčernaly a tmavomodré nebe zjevilo první hvězdy. Na trolejích se leskly reflektory vozidel jedoucích po asfaltové cestě s neonovými stopami lamp. Čím dál byly od nás, tím blíž k sobě.

Srpek měsíce se vyostřil. Hvězdy zázračně vyskakovaly z prázdna. Svatozář oranžovobílého oblouku kolem mrakodrapu stále neúčinněji bránila světlou modř svého haló. Nic ho nemohlo zachránit před záplavou tmavé modři, jež sama neúspěšně prchala před bezbarvou černí odhalující dávné sny hvězd.

„Pojeďme pryč,“ řekl jsem si v duchu. Z nějakého důvodu jsem to řekl i nahlas, což způsobilo, že vykulila svoje krásné oči. Pohodila nejčernějšími vlasy, jaké jsem kdy viděl.

„Dělám školu,“ uvedla stroze.

„Ale takhle se nikdy neseznámíme. Ve městě se skrývá zlo. Dřív nebo později budeme ty a já minulost, aniž bychom věděli, co se vůbec stalo,“ láteřil jsem s pohledem na kousek krajkové podprsenky, jež vykukovala tam, kde měla porozepnutou košili.

„Znám vás dva dny, pane zákazníku,“ nadzvedla obočí.

Zadíval jsem se na obzor automobilového vlnobití. Žádný obzor tam nebyl. Jen křižovatka, kde se z ulice Školní stává Štefánikova.

„Zaplatíme,“ odpověděl jsem servírce na všetečný dotaz.

„Dohromady?“

„Zvlášť,“ odpověděla moje společnice.

„Dohromady,“ pronesl jsem hlasem, který nepřipouštěl námitky.

„Zaplatím za vás příště,“ schovávala peněženku.

„Nehraj si na dospělou.“

Udělala udivený obličej a zadívala se někam za mě. Podíval jsem se zase za ni.

Obzor hlásal definitivně poslední zbytky dne.

Divnost

V přátelském baru pracuje jedna holka, která má přítele. Jsme přátelé. Dneska tam s ní byla za barem ještě jedna nová holka. Má osmnáct a přítele. Polemizoval jsem s ní o politice. Hodlá volit Babiše, protože jí přišel v pohodě v Kazmově One man show. Okamuru potkala na nějaké zábavě a byl na ni příjemný, volit ho ale nebude. Přátelský bar mě začal nudit, tak jsem odjel do nepřátelského baru. Seděla tam holka, které jsem koncem loňského roku poslal přemíru zpráv. Když mě teď uvidí, ohrnuje nos, jako bych byl nedobré jídlo, které jí někdo vnucuje. Seznámil jsem se s ní v neutrálním baru. Seděla tam s kamarádkou a já jsem seděl naproti. S její kamarádkou jsem si vyměňoval pohledy. Ta kamarádka vypadala jako Audrey Hepburn. Druhá se mi ale líbila taky. Šel jsem na záchod a náhodou Druhou potkal. U mě je vždycky všechno náhodou.

Řekl jsem jí, ať mi dá číslo na Audrey, že jí napíšu a bude sranda. Souhlasila, ale neznala její číslo nazpaměť a mobil měla na stole. Vyptal jsem na baru papír a propisku, napsal jí svoje a řekl jí, ať mi její číslo pošle. Za chvíli jsem dostal zprávu.

Měl jsem číslo na obě a v sobě pár piv. Moje esemeska Audrey žádnou legraci nezpůsobila. Místo, abych jí naznačil, že jsem přítomný v sále, napsal jsem jen nějaký surreálný text. Myslela, že jí v zoufalství píše bývalý. Chvíli to řešily. Pak jsem napsal Druhé, že se mi líbí. Pak jsem jí napsal, že ji chci. Domluvili jsme se na schůzce.

V následujících dnech jsem hodně pil a psal jí. Ze začátku odepisovala, pak přestala. K setkání nestihlo dojít. Napsal jsem Audrey, jestli by si nechtěla zahrát ve filmu. Odpověděla, že se omlouvá, ale nemůže. Napsal jsem zase Druhé, která už nebyla reakční. Přešel jsem do tragicky básnického tónu a své účinkování v jejím telefonu zakončil zprávou: „Tečka ticha dlouze zní.“ Nyní jim nemohu pohlédnout do očí. Stále se mi líbí obě lautr stejně.

Druhá sedí v rohu nepřátelského baru v pestrém svetru a červených botách. Brýlatý balič jí je rozvazuje a pak něco zkoumají na jeho mobilu. Jsou jako z Beverly Hills.

Mívám nutkavou touhu jevit se divně. Od puberty jsem chtěl být mimo. Dělal jsem, že jsem mimo, až mi to zůstalo. Teď chci být zase in, ale je to těžké. Chci být zase stejný jako dřív. Jenže už nemůžu být stejný, protože stejný už znamená být jiný. Můžu už být jen stejnojiný. Proto už nechci být nijaký, už nechci vůbec být. Přesto být chci. Jak říkám, je to těžké.

Pro někoho jsem divný, pro někoho fajn. Pro někoho je fajn, když je někdo divný. Pro někoho je divné, když je někdo fajn. Nebo nudné. Takový ten týpek vata, který je s každým kamarád. Moje touha být divný možná pramenila z toho, že tak trochu působím. Místo abych však vzhledem ke své přirozené divnosti směřoval svou snahu k normalitě, snažil jsem se svou divnost maximalizovat. Chtěl jsem ji ukrýt v karikatuře. Jako že to dělám schválně. Chtěl jsem získat alibi, vyvinit se ze své divnosti. Ta divnost možná byla jedinečnost. Tu jsem potlačil a udělal z ní stigma. Díky svému potlačení se vynořovala, když jsem ji nejmíň čekal a uváděla mě ve zmatek.

Může za tuto mou sebedestruktivní hru okolí nebo já? Vina zřejmě padá na vrub Já – styčnému bodu mezi okolí a mnou. Může za to okolí, ale jediný způsob jak se z toho vyvléct je brát to tak, že za to můžu já. Vzít to do svých rukou. Ve světle paradigmatu svobody za to primárně můžu já, protože jsem sám učinil všechny kroky ke svému zdivnění. Co mě k nim přimělo?

Byl jsem slabý. Slabost je vlastně vidět se jako divného a kvůli tomu se tak i chovat. Napodobovat svou divnost je napodobovat sám sebe, protože se jím bojím být. Snažit se být sám sebou ne přirozenou, ale neurotickou cestou. Koncept snahy sama o sebe lze brát celý jako pokřivený. Sám sebou může člověk jen zcela bezpodmínečně být.

Člověk se snaží být zajímavý, originální, rozmanitý, překvapivý, ale takový už je. Této své skutečné zajímavosti, originality, rozmanitosti a překvapivosti se ale bojí, protože je pak překvapivý i sám pro sebe. Nahrazuje to proto kontrolovanou překvapivostí, promyšlenou spontaneitou. Může se pak unudit k smrti. Ve finále nenávidí lidi, kterým přijde zajímavý a překvapivý, protože v nich vidí hlupáky, kteří neprokoukli jeho přetvářku. Ty, kteří ji prohlédli a považují ho za pozéra, naopak ve skrytu duše uznává. Notuje si s nimi, ale nedokáže s předstíráním přestat. Vymklo se jeho kontrole. Jeho sebekontrola se vymkla kontrole. Začala kontrolovat sama sebe v jeho podvědomí. Je to blázen a nikdo mu nepomůže.

Psaní jako řízená stupňovitá demaskizace může mít terapeutický účinek, ale není zhola k ničemu, pokud ji nepodpoří čin – dotek reality. On v sobě může jen zúrodňovat půdu, na kterou by takový čin dopadl.

Z vědomí přicházejí myšlenky, pak jsou slova, ale pokud to nepostoupí k činům, vrací se to do slov, myšlenek a vědomí, aniž by se to zrealizovalo. Myšlenky a slova vedou činy k vědomí, ze kterého vycházejí. Spojují nevědomí a vědomí v kruhu. Každý člověk je jako nekonečná přímka. Podléháme iluzi, že jdeme nahoru nebo naopak padáme. To proto, že nekonečná přímka je kruh a my se na ní hledáme, nevěda, že jí jsme.

Nepoznáváme se.

Vítání prvaček v Golemu

Trávil jsem tam celé noci, objednával si pivo za pivem, jen abych upoutal její pozornost. Všichni tam na ni čuměli. Čuměl jsem na ně, jak na ni čumí a pak na ni, jak na ně vůbec nečumí. Pak jsem si myslel, že trochu čumí po mně, ale když jsem se jí na to zeptal, řekla, že se jen dívá, jak se na ni dívám já, protože ji zajímá, proč se na ni dívám a nic víc v tom není. Roztočila mi další pivo, sedla si na barovou stoličku, rozkročila nohy a opřela si je o pult. Hodila po mě ten nevinně ironický kukuč starostlivě checkujících očí. Bylo to jako dobrý vtip, všichni se vesele smáli, srkali pivo a balili jointy. Byly to dobré časy v Pekle Golemu.

Tehdy ještě studovala sociální pedagogiku, ale pak se dostala na marketing a teďka je samý projekt. Chce po mě vstupné. Nerad platím vstupné, asi nějaké trauma z dětství. Rád bych zaplatil, podpořil projekt a řekl jí, že jí to v tom kostýmu stylu „školní porno“ moc sluší, ale řeknu lež. Když jednou řeknete lež, už to jde jen těžko vzít zpátky. Lež je přátelská a někdy zábavnější, než pravda. Stejně na mě kašle.

„Jsem textař Redy Krýgl,“ říkám. Říkám to i klukům z kapely, která bude ten večer na Vítání prváků hrát. Na saxofon v ní duje můj brácha Ondra. Není to skutečný brácha, ale když se potkáme, tak se vždycky bavíme, jako bychom byli bráchové. „Mamka je naštvaná, že ses dlouho neukázal. Máš se ostříhat. Znáš mamku.“ A tak. Kluci už ale nemají žádné vstupenky. Říkám bráchovi, ať mi nějakou vyptá, ale už musí jít hrát.

Stojím u zdi pomalované hvězdami rockové historie a ona jde kolem mě. Čekám, že mě zkontroluje, ale jen projde kolem s náznakem úsměvu. Taky se trochu usmívám, jako vždycky, když ji uvidím. Jsem rád, že jsem po dlouhé době někde, kde je ona, i když od toho „Čau“, které zaniklo v hukotu aut ulice Dlouhá, jsme si cizí. Mám svůj adrenalin nepovoleného vstupu a na pódiu hraje celkem v pohodě ska. Zpěvák zpívá, že žije pro radost. To opravdu není můj text.

Golem zaplňují mladí lidé. Sedím za stolem skoro u pódia s kámošem, který je bývalý mojí bývalé a navíc policajt. Kupuje mi čaj. Vzpomínáme na svou bývalou, Karin.

Stojíme na místě, kde mi típala cigáro o ruku, když jsem ji o to poprosil. Vždycky mi ho tam típla, pak ho znova roztahala a zase típla. Byla jediná, kdo byl ochotný to pro mě udělat. Tehdy to v Golemu ještě žilo. Každý týden jsem jí tam dával básně. Sice jsem je nepsal pro ni, nýbrž jen tak pro radost, ona si je ale vždycky vzala. Spolu a nimi se zmocňovala i mých citů. Když je neopětovala, tak jsem se trápil. Když je pak opětovala, trápil jsem se ještě víc. Podle jejího názoru jsme spolu měli nějaký nevyřešený byznys z minulého života.

Golem byla ona. Ty prohulené, propivované, prozpívané noci v rauši parku s Filipem. Když někoho milujete, máte k němu ještě nějakého kámoše. Když se rozejdete, kámoš odpadne taky. Abyste někoho mohli správně milovat, tedy s mírou, musíte mít zároveň někoho dalšího, koho taky milujete, ale jenom jako. To byla Eva. S Filipem a s Evou v bazénu.

V parku s vínem a kolem půlnoci do Golemu. Rockový pilot Petr Zemlák, se kterým se Karin vyspala, když ji fotil na poli, se na nás usmívá, když tančíme na Joplinku (ona) a na Doorsy (já). Teď je vdaná a má dvě děti. „No, myslím, že s ním není tak šťastná jako byla se mnou nebo s tebou, ale mají děti, takže s ním zůstane,“ shrnuje Kamil.

Přichází Ruska Meliana a sedá si za náma. „To je... kámoška,“ představuju ji, protože nemám paměť na jména a už vůbec ne na ruská.

„Kámoš,“ představuje se duchapřítomně Kamil. Pak si jdeme stoupnout na parket a trochu se vlnit. Ptám se Meliany, proč nepije. Zakřičí mi do ucha, že v tom nevidí smysl. Kolem je ale spousta lidí, kteří mají smyslu plné kecky.

Redy Krýgl se loučí, jdu se projít po klubu. Potkávám hodně hodně hezkých slečen a hodně hodně opilých kluků. Projde zrzka, která vypadá jako z obálky Vogue. To by samo o sobě nebylo pozoruhodné. Ona má ale navíc v tváři pohodu, jak říkám – duši. Velkorysá Slovanka. Hned za ní Slovan – dezorientovaný a zmatený. Zdá se, že konzumace alkoholu v jednotlivých zemích je přímo úměrná hezkosti místnch žen. Ve Francii se pije, ale ne takhle. Jsou tam taky hezké holky, ale ne takhle.

Stoupnu si na parket, který už je slušně zaplněný a dav mě natlačí na holku, která vypadá jako Elen Page. Usměje se na mě.

„Hodně lidí, co?“ říkám.

„No jó.“ Přijde střízlivý fešák a chytne ji kolem ramen.

„Tvůj přítel,“ říkám.

„Ne, on je gay.“ Zvu ji na drink, ale omlouvá se, že na nějaké randění v současné době nemá chuť.

„Jsi lesba?“

„Nevím, možná.“

Druhá kapela Skandál je větší nářez, než první, jí se ale nelíbí.

„Mně jo.“

„To jsem ráda, že netrpíš jako já.“

Pořád se na sebe usmíváme, jako bysme randili, ale nerandíme. Má to tak asi naučené od toho gayfrienda.

Meliana se zatím spojila se svýma spolužačkama z prváku skla. Poprosím ji, aby mě seznámila s holkou z její třídy, která tam sedí jak zařezaná na sloupu uprostřed parketu, zpocená z pogovačky. „To je Žofie.“.

„Já jsem Adam.“

„Odkud znáš Melianu?“ ptá se Žofie.

„Z náměstí.“

„Aha.“

„Víš, že vypadáš jako moje bývalá? I podobně tančíš, jsem tě chvíli sledoval předtím.“ Podívá se na mě trochu vyděšeně. „Co je špatného na tom, že vypadáš jako moje bývalá?“ Nakloním se k ní blíž. „Ty vlasy máš odbarvené, že? Ona je měla taky odbarvené.“ Z nějakého důvodu ještě neutíká pryč. Po psycho nájezdu si příjemně povídáme.

Nastane vítací ceremoniál. Ozve se tradiční: „Put your shoes up in the air.“

Abych splynul s davem, tak to udělám taky a s křápou ve vztyčené pravici přísahám neřízený studentský život. Jako při každé frašce, něco hluboko ve mně to myslí úplně vážně... „Nechceš zajít na pivko?“ ptám se pak Žofie. „Měla bys už druhé zadarmo.“ Předtím se účastnila exovací soutěže, behěm níž vypila asi dva loky.

„Kdyžtak později,“ odchází na záchod. Jdu sám.

„Pivo?“ usmívá se barmanka.

„Tonik,“ povytáhnu jí obočí. „A pivko,“ chci vzít jedno Žofii, ale u tohohle baru mají už jenom lahváče, takže nic.

Stoupnu si zase pod hvězdy historie populární hudby a z tančícího davu za mnou k zábradlí připluje přiopilá Káča. Povídáme si, kde jsme byli o prázdninách. Oba nikde. Sděluje mi, že se rozešla se svým přítelem. Dřív jsem ji párkrát zval na zázvor, ale vždycky říkala, že má toho přítele. Teď, když už ho nemá, se mi ji tolik zvát nechce. Přesto to udělám.

Bavím se s ní asi osm minut a přitom vidím, že Žofie zase sedí na tom sloupu a tak nějak skoro nenávistně mě pozoruje. Možná mi to tak ale jenom přijde, protože mi připomíná tu bývalou, která vždycky žárlila, když jsem se dýl bavil s nějakou jinou holkou. Zároveň se snažila působit tak, že vůbec nežárlí. Takže jsem měl pocit, že žárlí, ale ona místo, aby to přiznala, tak dělala, že je jí to jedno. Možná jsem se ale tímhle stylem choval spíš já a projektoval to do ní. Nebo možná ona do mě.

Žofie mě pozoruje, jak se bavím s Káčou. Z nějakého důvodu mě to nutí snažit se vypadat, že mě to s tou Káčou hrozně baví, což přitom není pravda, protože Káča je drunk a rozešlá. Byl bych radši s Žofií, ale tím, jak mě sleduje, za ní jít nejde. Jako bych musel hrát nějakou roli. Pak za ní sice jdu, ale jenom abych se bavil s jejíma spolužačkama. Ve chvíli, kdy za ní už opravdu chci jít, přijde nějaký švarný junák a vyzve ji k tanci. Ona entuziasticky souhlasí. Jako by to byla moje holka a chtěla mě naštvat. Nejhorší je, že nevím, jestli to, co vidím je pravda nebo jen výplod mojí fantazie. Nebo mix obou?

Jdu si stoupnout ke Golemovi, který byl dřív rudý a teď je vyblutě modrý. Přemýšlím střízlivý v davu lidí v malém prostoru. V prostoru se orientuju celkem dobře, ale v čase hůř. Co je pomalé, může být i rychlé. Moje ego se vymyká kontrole. Ztrácím pojem o tom, jak působím na druhé. Po záchvatu paniky přichází úleva. Nechávám to jít. Po tváři se mi rozhostí úsměv. O nic se nesnažím, vlastně vůbec nejsem.

Kolem jde nějaká blondýnka, namíří na mě svůj kelímek a říká: „Chceš se napit?“

„Ne, díky.“ Já nic nepotřebuju.

Zmizí v davu. Odnáší část mého dobrého pocitu, protože mi nasadila brouka do hlavy. Třeba mě náhlá pohoda učinila nějak atraktivním a ona mě chtěla sbalit. Mou nechuť napít se z její karafy si vyložila tak, že se mi nelíbí. Jelikož jsem v tu chvíli byl hodně v pohodě, přitáhl jsem taky v pohodě člověka. A protože byla v pohodě, nevnucovala se a zase plula dál. To jsem to vymňoukl. Jako bohorovnost oukej, ale vocaď pocaď.

Můj Golem ztrácí start, cíl, hlavu i patu. Hypnotizuje mě nějaká holka, tak si za ní jdu přisednout. Povídáme si, ale jsem nepřítomný.

„Ty nejsi moc společenský člověk, že?“ To už jsem někde slyšel. Myslím pořád na to zjevení, které se se mnou chtělo podělit o svůj mok. Najednou si to šine kolem.

„Zatím,“ bouchám do a vstávám od stolu.

„Nedáš si pivo?“ říkám té dobré duši vesmírným hlasem. Dívka, kterou jsem nechal sedět, na mě chápavě pohlédne. Cítí velikost toho opětovného setkání.

„Ty mě jako zveš?“ zašklebí se nedůvěřivě blondýnka.

„No, tys mi předtím chtěla dát loka, tak tě za to zvu na celé pivo.“

„Ale ty ses nenapil.“

„Já nepiju. Jinak bych se napil.“

Beru ji dolů do Pekla, kde jí koupím pivo a sobě vodu. S gustem usrkává pivo, její srky jsou jako loky. Vypadá jako anděl. Blond vlasy a expresivně modré oči. Většina lidí má hluboké oči. Když se do nich díváte, máte pocit, že jsou daleko – tajemní a neznámí. Ona má však oči jako namalované, i když namalované má jenom řasy. Je blízko. Je tady. Je teď. Má na sobě přiléhavé šedé tričko, pod nímž je něco andělsky ďábelského. Nohy v černém latexu.

„Líbí se mi tvoje gatě.“

„Proč?“

„Jsi v nich sexy.“

„Nemám ráda lichotky.“

„Co máš ráda?“

„Nic mě nenapadá. Proč mi šaháš na vlasy?“

„Spadla mi tam ruka. Jsi z Ostravy?“

„Jo. Jak to víš?“

„Nevím. Nechceš zítra zajít do kina?“

„Proč?“

„Protože jsi pěkná.“

„Mám celý den školu.“

„Tak pozítří.“

„Mám kluka.“

„Tak se na něho vyser.“

„Né, on je v pohodě.“

„Kde jste se seznámili?“

„Na Mighty Sounds.“

„Dobré místo na seznámení. Ale už tě nebaví, ne?“

„Baví, akorát moc žárlí.“

„Odkud je?“

„Z Budějovic a studuje v Praze. Určitě už mě hledá.“

„On je tady?“

„Jo.“

„Mohlas říct dřív.“

„Já už půjdu za ním. Děkuju za pivo. Jdeš taky?“

„OK, budu tě zpovzdálí sledovat.“

Vyjdeme spolu z Pekla, stoupnu si k zábradlí a dívám se na dopařívající Golem. Dopíjím vodu.

V rohu tančí anděl s mým pivem a týpkem, který si ho užívá plnými doušky.

Káva stejně

Babí léto je pryč – queenslandská zima tak nepatřičně krásná jako sen, o který se nemusím přičinit. Bál jsem se, že skončí, tak jsem spěchal, předběhnul se a vyčerpal. Umřel jsem a octl se v suché středoevropské zlínské zimě s málem sluchu, ve světovém tichu. Ve středověku vlastních dějin, ve středu svého života. Ten mě teď chce naučit, jak neprchat sám před sebou. Dělat to dobře, aby to příště nedopadlo stejným fiaskem. Postím se nebo pomstím? Padá noc prvně provázená nebývalým chladem. Zlatě Jablečný palác se zase stává mým útočištěm za nekonečně pozdně podzimních večerů sprintujících k absurdní tečce dalšího roku náctých let jednadvacátého století – Vánocům 2013.

Je tu světlo, teplo, holky. Nakupují v háemku, jednom ze čtyř vlezů, kterým konzumní červice invadují Evino ovoce. Taky tudy rád projdu, slušně pozdravím sličnou prodavačku, lhostejně mezi regály a věšáky do hlavního jádra Jablka.

Bezdomovec s úsměvem na gauči sleduje plazmu. Sekuriťák bez úsměvu z ochozu sleduje bezdomovce. Zalomím to do kavárny Káva jinak, která se ještě nedávno jmenovala Coffee and Co. Ve Zlíně se často mění názvy podniků. Za mých mladých let tu bývala Záložna. Sem jsme chodili za školu na pivo k betelným stolům s hrubými ubrusy rozebírat mýtusy a vrchní nás pohlavkovala, když jsme si rukou podepřeli hlavy ztěžklé vinou, se slovy: „Nejste ve škole!“

Ve výhledu skleněným průčelím brání jen uprostřed oranžový oblouk obehnaný hnědými lavicemi a z odvrácené strany nesoucí pojízdné schody. Jeho boky jako řeka objímají davy lidí proudící mezi břehy obchodů. Nalevo mám Orsay a Oxali, napravo háemko a Grand Optical. Jabko nabírá lidi ze zastávky Dlouhá a vyplivává je na náměstí Míru. Toto srdce Zlína tepnou podchodu komunikuje s Tescem na Kvítkové a obchodním domem Baťa, kterému Zlíňaci říkají U Čuby.

Spěchají a vypadají, že přesně vědí kam. Přemýšlím o jejich předurčených životech, o jejich štěstí. Jsou to ti druzí, vzájemně spojení jemnými nuancemi. Jsem s nimi spojený nuancemi neméně jemnými, tak jemnými, až je vnímám jako nicotné a neexistující. Svévolně trhám nitky zahleděný sám do sebe, do svého prázdného papíru, do své duté distinkce, do své svaté sepuky, do své lhostejné schízy, jež v oranžovém odraze skla němě vyvstává jako latentní Sartrova volba.

Přehnaně aktivní servírka mě zabíjí. Prchám před ní z lokálu do lokálu, ale dostihuje mě všude.

„Máte ještě? Máte všechno? Máte nějaké přání?“ ruší mi vlny a čím víc se před ní uzavírám, tím spolehlivěji se vrací. Jsou takové a tací, kteří zvednou víčko od konvičky a nakouknou, jestli opravdu ještě mám. Vzbuzuje to ve mně vlnu nevole. Ať mi rovnou rozepnou poklopec a podívají se, jestli ještě mám!

Nejsem schopný dělat nic jiného, než čekat, až zase přijde a nenávidět. Pivař udržující alkoholovou hladinku snad servírčin horlivý zájem kvituje s povděkem, kontemplující čajař však udržuje hladinu jinou a nechce se mu přemýšlet, jestli něco chce.

Zacyklený v sezení sleduju v oranžovém odraze skla, jak tam sedím a jak nade mnou na mě zpoza pultu nasísá servírka. To není jak z Bukowského.

Osiřel jsem ve středu bistra. Servírka prošla sklidit stůl po holce v šedém tričku s černým nápisem New York City, se kterou jsem udržoval oční kontakt, a nastavila mi zachmuřené zrcadlo. Není příjemná servírka, nejsem příjemný host. Jsme nepřítomní, nasraní nedostatkem serotoninu. Dáváme si to sežrat, já navíc ještě vám. Sorry.

Člověk to někam musí dát, když ho to začne srát – Sartrova nutnost. Neklid se kumuluje, papiňák vyprskne, opaří okolí. Snad radši kontinuálně prskat, včas ale přestat. Jednou za čas splnit svět plný světla a slasti.

Spontaneita

Náhle šel proti mě a já pohotově zareagoval. Chytil jsem ho za paži a řekl: „Příteli!“ Zastavil se v celé své výšce. Byl oholený, nechal si jen knír a bradku. Usedlý účes, decentní oděv. Vypadal dobře. Děkoval mi za tu poslední kalbu, kde jsme se vlastně seznámili. Měl na ni dobré vzpomínky. Říkal, že něco vypěstoval a ptal se na moje kytky. Řekl jsem, že mám jednu zavařovačku, ale že už nehulím a jednu kytku jsem rozdal. Řekl, že se to dá zahřát a inhalovat jako výpary. Zeptal jsem se ho, jestli to tak dělá on. Zašklebil se a zavrtěl hlavou: „Znáš mě.“

Zvláštní, že je ode mě tak daleko.

Žiju ve světě, kde mi nikdo nerozumí a kde ani já nikomu nerozumím. Asi je to karma z dob dávno před Velkým třeskem, kdy jsem se ve formě nějaké sublimující kapaliny prosmýkl sesterskými dimenzemi a napsal na zeď vládní budovy: „Abstrakce bude zavržena!“ Pak jsem se narodil ve Zlíně roku 1984 a zjistil všechny ty věci o věčném zápase. Zvláštní, zvláštní, zvláštní! To všechno se mě ale týká jen málo. Snad právě proto, že je to moje zrcadlo. Do zrcadla se člověk nemá dívat déle, než hodinu denně.

Dívat se má na dívky. Nabízejí dramatické, existenciální, esenciální, esoterické, erotické, metafyzické a těžko definovatelné rozptýlení ducha v jakoukoli možnou denní i noční hodinu. Rozhodně větší, než můj chrápající kocour, který se brzy probudí a bude se dožadovat, abych mu to udělal. Kámoš říká, že mám šarm, ale nedovedu ho použít. Je to celý svět, o kterém nikdo neví. Celý vesmír, který dovedu probudit lusknutím prsty, ale jen když napřed přenesu přes srdce, že neexistuje pro nikoho jiného, než pro mě.

Můžu se do něj dostat kdykoli, stačí udělat něco odvážně nesmyslného. Bylo by fajn tam vzít někoho s sebou, kdyby někdo chtěl. Možná bych to ale nechtěl ani já. V tom světě se totiž rodí moje spontaneita. Je to tak fascinující proces, že kdokoli jiný by mě jen rušil. Tam se odvracím i sám od sebe, zvědavě nasísám k jejímu zřídlu, poslouchám její zurčení, sleduju její bezelstný průzračný tekot, ale nemůžu ji nijak využít, nemůžu se jí zmocnit. Když si naberu do dlaní, hned se vypaří. Je neudržitelná a nekonečná. Dokázat tak někomu, že ve mně je! Dokázat její existenci a tím i svou výjimečnost. Jistě ji mají i druzí lidé, ale dokážou se k ní dostat? Vědí o ní? Možná někteří.

Někteří ji možná dokážou i přenést. Něco do ní přisypou, stabilizují ji a v částečně čisté formě převedou na tento svět a dají jí napít ostatním. Ti se tak rozpomenou, že právě tahle tekutina vytéká i z nich a že to není hřích, ale mystická voda života.

Abstinence

Dám ti všechno, protože realita je málo. Realitu můžeš svobodně žít, pokud na ní nelpíš. Můžeš si užívat jejích statků, když si uvědomíš, že to ve skutečnosti není reálné. Ale když si uvědomíš, že to ve skutečnosti není reálné, už si jich užívat nechceš. Chceš už jen to, co je reálné a o tom toho ještě moc nevíš. Jsi na pomezí toho, co nechceš a toho co ještě moc nevidíš a neznáš. V tu chvíli nemáš nic, jen směs blahého pocitu, že jsi na správné cestě a zmatku z nejistoty, jestli jsi opravdu na správné cestě. Celý živots byl zvyklý něco vlastnit a ostatní se na tebe dívají jako na blázna a ty sám trochu taky. Jsou chvíle, kdy si jsi úplně jistý, že je ta cesta správná a chvíle, kdy si naprosto nejsi jistý a chceš to radši vrátit do normálu – kanálu vděčnosti za každý nový lok a spontánní alkoholový úsměv. Abstinence je jen symbol, proto je lákavé si zas loknout. Vždyť hmota není reálná. Nějakou úlohu ale přece jen hraje. Ty symboly něco znamenají – realita je jako mapa, podle které se orientuješ. Realita je kulisa, řečiště, kterým teče vědomí toho všeho.

Jack Kerouac to všechno vymyslel a vždycky stál na pomezí, ale když překročil hranici, tak to opravdu stálo za to. Divoké pitky s Nealem v Tijuaně, heroinová samota v Mexico City, nekonečné benzedrinové hodiny psaní, neperspektivní lásky s etnickými milenkami, stovky a tisíce vizí mizejících v Rio Grande chlastu a oči stále něžnější a hloupější.

Když máš vizi a cíl, nikdo ti nemůže ublížit. Nikdo ti nemůže zkazit náladu a na druhé lidi působíš nepoznanou přízní. Je jim celkem jedno, jaký ten cíl je – jestli se jdeš nastřelit pikem nebo do kina. Prostě máš cíl a jdeš si za ním, jenže jakmile toho cíle dosáhneš, najednou to všechno ztratíš. Jsi ztracený a bez cíle. Klademe si je jen proto, abychom k nim mohli hrdě kráčet a okázale se ohlížet kolem, rozdávat a sklízet úsměvy. Pak k cíli dojdeme a veškeré naděje spadnou z nebe jako déšť zpět do řeky, do hlíny, do útrob a přitom ten cíl zaváněl tak definitivní slastí.

Piš o světě, o světě bez světa, o osvětě, o metě, kterou si stanovíš, vytyčíš a vzpříčíš se systému, který udržuje sám sebe, udržuje se ve svých kolesech, a čím víc se ho snažíš pokořit, tím je silnější. Nejhorší je ta spalující křivda, že trpíš. Když si uvědomíš, že si za to můžeš sám, uvědomíš si, že ta křivda je jen iluze a když si uvědomíš, že ta křivda je jen iluze, stane se i to utrpení iluzí. Protože máš pořád stejnou šanci přestat otročit, prostě se otočit a pořádně se rozhlídnout, pořádně prohlídnout, že pořád bojuješ jen sám se sebou, přestat bojovat, protože boj je strach a strach je utrpení a utrpení je čekání a čekání je ztráta času a čas je čas a čas je čas.

Ideál

Uviděl jsem ji stát v přízemí Obchodního domu. Zamířil jsem k ní váhavým krokem – jako bych o každém dalším rozhodoval vědomě, pečlivě vyměřoval jeho délku. Jako by mě to nikam vyloženě netáhlo. Listovala v diáři, ale zrovna když jsem od ní byl asi sedm metrů, vzhlédla. Nemohla znát mou přesnou pozici (od samého počátku jsem z ní nespustil oči a celou dobu dumala v diáři), její pohled přesto padl přímo do toho mého. Neusmála se, neznala mě – teda ne oficiálně. Její pohled byl klidný a přísný. Když zjistila, že se podívala zrovna na mě, rychle pohled stočila někam za mě, dál mě však pozorovala periferním pohledem. Blížil jsem se k ní z hlubin jejího nevědomí – šel jsem si pro ni. Můj delikátní pohyb v ní něco definoval – něco na co se rozpomněla a co ji zklidnilo ve frenetickém listování. Dostala se tím ale do konfliktu, protože moje tvář patřila někomu, koho znala. Někomu, kdo jí před pár týdny dal báseň.

Nesnášela podobná okázalá romantická gesta. Viděla ho tenkrát v kavárně, jak tam sedí a něco píše. Pak zaplatil, vstal, doloudal se k ní, významně jí podal papír a odešel. V tom papíru byl každý její pohyb přikrášlený tupě snivou gradací. Teď se proti ní ploužil znova co noha nohu mine. Vypadal jako někdo jiný, někdo koho znala, ale byl to jen pocit. Zvláštní, jak se z nesnášenlivosti může lusknutím prstů stát zalíbení. A naopak.

Byla to nejlepší báseň, jakou jsem kdy napsal. V té holce bylo něco fotogenického. Ne z fotografického hlediska – byla skvělou modelkou pro popis. Její pohrdlivý výraz mávnutím kouzelného proutku přecházel do pobaveného úsměvu. Ta smyčka mě zachytila jako pytlácké oko – samozřejmě, jak už to u žen bývá, bez jejího záměru.

Byla uchopitelná jak v prostoru – její tělesno přitahovalo metafory jako steak masařky, tak v čase – její gesta nebyla trhaná a poslepovaná jako u většiny lidí, ale dávala smysl. Zpomalovala a zrychlovala plynule jako Smetanova Vltava. Tonus její tváře rozehrával mou obrazotvornost jako smyčec housle. Jen její představu popisuju líp, než jiné lidi. Nenápadná blízkost v cigaretovém rauši kavárny, v jazzovém rytmu utlumená hovorem svých přátel, zahřátá vínem se mě dokonale dotkla. Nezářila oslnivě jako některé dívky – její světlo bylo matné. Byla příliš skutečná, abych ji přirovnal ke světlu, které je neviditelné.

Světlem byly moje pero a papír. Kdybych náhodou zrovna nepsal, nikdy bych se o její literogeničnosti nedozvěděl. Uvědomil jsem si, jaký jsem pozér a nýmand. V přítomnosti múzy se moje psací schopnosti zjevily žalostné. Přirovnal jsem ji k obrazu jako nějaký školák! Přesto jsem po dokončení té básně uslyšel nepoznané řinčení pointy.

Byly v ní barvy, zvuky, vůně i mysl – šestý smysl, který poezii přes mozek posílá do srdce a krví pak do všech údů, aby ona báseň, myšlenka, obraz či jak to nazvat, navždy změnila kurz toho, kdo ji přečte. Marně pak ten člověk pátrá po původu svého zmatku. Neví, že šlo o bohapustou náhodu, jíž básník potkal múzu.

Mohl jsem báseň vydat, proslavit se, ale z nějakého pudu jsem ji vydal jí. Podívala se v tu chvíli na mě jak se dovede podívat jen dítě – s bezelstným opovržením. Ale vzala si to.

Minul jsem ji svým koncentrovaným krokem a poprvé ucítil její vůni. Když už byla za mnou, spontánně jsem se zastavil. Byl to trapný moment, okamžik pravdy. Hleděl jsem chvíli na východové dveře, a pak se otočil přes rameno. Myslel jsem, že ji spatřím stále ponořenou do diáře, ale otočila se téměř zrcadlově.

„Ty jsi ten...,“ vrtěla hlavou s nevyřčeným odsudkem. „Magor!“ našla konečně to pravé slovo.

V duchu přísloví o potrefené huse nemám rád, když mě někdo častuje podobnými výrazy. Řekla to ale zase s tou dětskou bezelstností, takže jsem odpověděl: „Jo, to jsem já. Ahoj.“

Odvrátila tvář, schovala diář a bez odpovědi kráčela pryč.

Stěny chodby ji rámovaly jako stříbrné plátno.

Scéna strachu, který má smysl jen v improvizaci

Nevím, co dělat, když se mi začne sypat vědomí. Snažně ho křísím k pozoru, ale ono je na obtíž. Musím ho chlácholit jako pokutujícího fízla, který chce iniciály a čísla. Podezíravě se vyptává. V jedné chvíli se to všechno rozsype, vysype a vyklene. Je mi trapno. Jak začít? Jak se začíst? Spolu s vámi nevzrušeně sledovat své stesky. Němě laškovat s nicotou, pokořovat ji a pokračovat v tirádě s tváří skoro vážnou, sklidit reakci vlažnou. Ohřívat ji třením. Zařeknu ji, zažehnu, uvěřím a přesvědčím. Nevím čím. To by bylo jako určit tvar ohně. Vím jen, že hřeje, pálí a je nádherný.

Vynořují se vzpomínky na události spojené s ranou zimou. Mohou člověka docela snadno vtáhnout do zacyklenosti splínu, kdy neví, nechápe, nerozumí, nepoučitelný, nevratný, protože se mu nechce do diskomfortu, že všechno není v pořádku.

Dávám při vstupu na jezdící schody přednost pěkné bloncce, ale pak mám pocit, že na ně vlastně nejde, takže nastupuju, ale ona na ně jde a vrazí do mě. Směje se vzrušením své intimní zóny. Můj obličej zůstává kamenný, ozve se z něj jen korektní: „Sorry.“ Sen se ve mně snímá, nejsem tu s nima.

Stoupám hned na další schod dolů, mířím na maják nadhledu – na mrakodrap na trochu meditativního adrenalinu. Od mříže ke mříži s platónským úsměvem ve zlínské cele. Svorníkem schodů do šestnáctého patra pasáží posledních obrazů na absolutní střechu vnímání, ale zklamání – výhled kazí kovová síť.

Počet těch, kteří skočili dolů, přesáhl normu. Uklízečka si asi stěžovala. Celou západní polovinu na Otrokovice zajistili kovovou bránou. Zprznili můj letitý chill out space. Pohled do skla kavárny. Člověk se vždycky pozná po radosti. Temná rezignace na věci minulé i příští z jeho tváře činí jen jednu z mnoha.

Zlil bych se. Chybí zběsilost dekadentní víry, archaická nepředurčenost nevědomosti. Ta spojuje lidi víc, než strnulé ideály dealované rádoby dobrými slovy denně na displeji. Světské sféry se ztrácejí. Vypadá to jako štěstí, ale k čemu, když se vznáší NAD tím vším? Jako bych se opustil a nechal samotného v nesnesitelných mechanismech samsáry a (zase) sám se nesl na vlně nové motivace, o níž nic nevím. Jako by mi někdo vymyl mozek, ale kdo? Já? Vždyť já jsem já. Dost dualismu.

Sedím s propiskou. Do starého sešitu, který jsem našel v sušárně, šušním šáší myšlenek. Přitom bych radši žvýkal šopák někde v Praze, zpíjel se vínem někde, kde jsou lidi, kde je život. Ze střídačky na pivot. Ukončit čekání v činohře času. Pláču smíchem Münchausena ve Stockholmu. Jediné, co mě baví, je spánek.

Umělý ráj dívky z plakátu Sofia. Balkónová podprsenka jemně vyztužená. Stop strachu, který snímají kamery. Stop vizuální prostituci. Zavrhněme herce, kteří nás odvádějí od vlastní tvorby. Pryč od tekutých krbů – s vyhaslýma očima nasáklí násilím a pornem, odvaření z přehršle receptů – zpět na dlouhou cestu sami k sobě. Z pouštní fatamorgány na obzoru zteteleném škodolibým reklamním žárem pak možná uvidíme svoje blízké líp, než v mlze nezájmu na druhé straně obýváku. Zalije nás lítost a dojetí větší, než z Pošty pro tebe.

Vypněte ty urny s rostoucí uhlopříčkou. Nenechte je si s televizním časem kupovat i vaše názory. Hledíte na to jen proto, že se tam něco hýbe. Sami jste oflajn v příjemném vakuu, kde se po vás nechtějí žádná rozhodnutí. Najděte si nějakou hru, při které se odreagujete a zároveň napojíte na svou tvořivost – to je skutečná relaxace. Při televizním transu se vám do mysli ukládá nespočet zbytečných schémat.

Nezasírejte si hlavy neumělou sebeprezentací fejsbukových přátel. Sartre řekl, že peklo je být celý život zavřený v jedné místnosti s přáteli a Zuckerberg to zrealizoval. Pětina planety s ním uzavřela smlouvu a ztratila část sebe pro virtuální svět, kde se virtuózně propojila do víc, než miliardohlavého Molocha.

Je něco zajímavého na tom, že se někomu něco líbí?

Holka

Cestou z Bloku jsem potkal Pajka. Byl s nějakou kámoškou na dvou pivech a brku. Když jsme přecházeli silnici, měl strach, že nás zajede auto. Jelo krokem a my šli po přechodu pro chodce. Potom mi vysekl poklonu, že jsem dobrý plavec. V létě jsme se potkali na plovárně a já jsem přes hodinu smažil délky na plný chod. Byl jsem tehdy nervózní, protože jsem vzápětí odjížděl na pracovní pohovor do časopisu Epocha. Pak Pajk řekl, že se jde podívat na knížky do výkladní skříně na náměstí. Já jsem řekl, že se jdu podívat do Loftu. Když jsem do něj vcházel, opačným směrem šly nějaké holky. Jedna z nich shodou okolností taky byla na té plovárně, když jsem tam zuřivě plaval plný epochálních plánů. O to ale nejde. Jde o to, že to byla holka, se kterou jsem se dlouho chtěl seznámit, ale nebylo jak. Respektive bylo jak, ale nebylo kde. Respektive bylo kde, ale nebylo proč. Respektive bylo proč, ale... Znáte to.

Bylo těžké ji oslovit, protože mě moc šmírovala. Ona by vám asi řekla, že jsem ji šmíroval já. Což je pravda, ale šmíroval jsem ji jen proto, že mou šmíru opětovala. Teda ne jen proto. Taky proto, že to v jednom kuse štrádovala po cyklostezce v mini kraťáskách na bruslích na nohách luxusních, což mě tam často zacyklilo na mém kole. Čekal jsem na nejlepší fázi západu slunce. Nebo jsem se už po západu vracel z výletu na západ s rozevlátým čírem bez trička a vždy potkal děvu v minimalistickém oděvu. Those summer nights.

Vždycky jsem si plánoval, že ji oslovím, ale nikdy se to nestalo. Potkával jsem ji i jinde. Třeba seděla na náměstí sama na lavičce a četla si. Vždycky jsem jenom projel kolem, podíval se na ni, ona na mě, pak jsem se ještě otočil a ona taky. Bylo to vyřízené. Někdy taky seděla s kámoškama na lavičce u cyklostezky, a když jsem projel kolem a proběhly ty pohledy, tak se začaly expresivně smát a já taky, ale ne expresivně.

Teď vycházela z toho Loftu. Minul jsem ji a podíval se do skla Archy, které bylo hned vedle, a viděl jsem tam, jak se po mě udiveně otáčí, jako by zrovna zažila blízké setkání třetího druhu. S koncem bruslařské sezóny mi zmizela ze života a já jsem na ni úplně zapomněl.

„Zase nic,“ napadlo mě a zaplul jsem do zahuleného Loftu. Byl tam neprostupný nikotinový rauš, kuřácké orgie. Na schodech jsem potkal opilého Vida, který v tom stavu bývá zábavně manický. Hrál tam scénku, jak se prodírá mlhou. Chtělo by to se mu soustředěně věnovat, ale já jsem myslel jenom na ni. Svým odchodem jsem ho připravil o veškeré publikum, ale neměl jsem zrovna ohleduplnou náladu. Po tragice posledních dní převládla velká touha něco změnit. Ta mi dodala odvahu, když jsem kolem nich znovu procházel. Čekaly na taxíka a smály se mi.

„Proč se mi vždycky smějete? Protože jezdím na kole?“ zverbalizoval jsem latenci naší komunikace, finalizoval antidepresivní tendence rozmělněním stagnace a usmál se.

„Jo. Kde ho máš?“

„Před knihovnou. My se hodně potkáváme, že?“ zasklil jsem její kompars a obrátil se rovnou k věci.

„Třeba v lázních.“

„Já vím. Jsem plaval.“

„Ty si mě pamatuješ?“

„Jasně. Kam valíte? Nechceš jít na pivko někdy?“

„Já na pivko asi ne.“ Barely legal...

„Nemusíme na pivko.“

„Já vím.“

„Napíšeš mi nějaký kontakt? Jakýkoli.“

„Tak jo. Ttřeba svůj?“

„To je na tobě. Já tě prozvoním. Tak si to ověřím.“

„Dobře, už mi to zvoní. Tak se zase určitě potkáme, když na sebe máme takové štěstí.“

„Tímhle se potkáme,“ mával jsem na ni mobilem.

Přešly přes přechod. Já jsem tam zůstal stát jak solný sloup. Zrovna se samo vyřešilo něco, co jsem dlouho odkládal. Vzhledem k tomu, že jsme se nepředstavili, uložil jsem si ji pod jménem Holka. Smál jsem se pro sebe, jako bych byl opilý a spontánně se otočil. Ona se taky otočila.

Zazvonil telefon. Zvedl jsem to a uslyšel šustění v její kabelce. Její mobil mi sám zavolal. Ten můj jí už chce taky napsat, ale neví, jakou zvolit rétoriku. Stylizovanost plnou narážek na romantické filmy nebo syrový surrealismus? Tématickou faktičnost nebo to radši nechat plavat?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlín Praha Zlín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.