Tajomstvo tvojho rodu

Michaela Ella Hajduková

Text © Michaela Ella Hajduková

Cover © Dagmar Požoniová, 2013

Slovak edition © Artis Omnis, 2013

www.artisomnis.sk

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-94-8

Prológ

Tmavé mraky viseli príliš nízko, keď som stála na drevenej ochodzi severnej veže. Určite začne snežiť. Pritiahla som si čierny sveter tesnejšie k telu, ale aj cez hustú vlnu som cítila chladivý vietor. Bol iný ako u nás, všetko tu bolo iné ako u nás. Ešte pred pár týždňami som ani len netušila, čo ma čaká na tomto mieste, tak dokonale skrytom vo svojom záhadnom kúsku zeme.

V každom prípade som prestala rozoznávať hranice medzi realitou a snami.

Stála som síce chrbtom, ale pred očami som stále mala tú zvláštnu izbu, ktorú som práve objavila... A tiež tú ženu... dievčinu. Obraz skrytý v útrobách prastarej skrine, akoby ju chcel niekto schovať pred svetom. Alebo aj sám pred sebou...

Na tvári som pocítila prvé snehové vločky. Bolo ich stále viac, ale ja som ďalej stála, neschopná odísť, hoci som tušila, čo príde.

„Oriana!“ Vzduch preťal hlas. Zúfalý, strašidelný mužský hlas. „Oriana!“ Neznámy kričal do zachrípnutia a ja som sa zachvela. Nedokázala som sa pohnúť, akoby ma zovreli nejaké silné ruky a držali na mieste. Stále kričal to meno, hlas sa mu odrážal od kamenných múrov a vracal sa späť. Krútil sa v ľadovom víre vetra. A nakoniec som počula len plač. Neutíchal, vietor ho niesol vzduchom ďalej a ďalej.

Nebolo to prvýkrát, čo som tento hlas počula. Nebolo to prvýkrát, čo som tu zažila veci vymykajúce sa zdravému rozumu. Ešte stále som si však nezvykla. Naháňala som záhady celý život, ale táto jedna mi nedala spať. Hm, spať... Vlastne som už nevedela, kedy bdiem a kedy spím.

Tak ako teraz.

Naozaj som nevedela, do čoho idem. Ale kládla som si inú otázku. Ak by som to vedela, prišla by som? Nevedela som odpovedať. Jedna časť vo mne však šepkala tiché, ale rozhodné áno.

I. Môj život s minulosťou

Dolnou bránou hradu prechádzali lektorky a lektori v renesančných kostýmoch so zapálenými fakľami v rukách. Zoradení v dvoch radoch rozrazili tmu stredného nádvoria a kamenným chodníkom mierili stále vyššie. Nocou znel podmanivý hlas Candice Night, stredoveká pieseň magicky dotvárala atmosféru nočnej prehliadky Spišského hradu.

Za poslednými dvoma sprievodcami sa pustil aj zástup návštevníkov. Stála som na samom konci a sledovala, ako dav mizne za svetlom fakieľ. Dívajúc sa na skaly zahalené v prítmí som čakala, kým si fotografka Lucia, alias Lia, dorobí prvé zábery. Vzduchom sa stále niesol speváčkin hlas a ja som myslela na to, ako svoju prácu milujem.

„Môžeme. Som hotová,“ objavila sa za mnou Lia a pohli sme sa za ostatnými.

Návštevníci sa už usadili na lavičkách horného nádvoria, vysvieteného pochodňami v železných držiakoch na kamenných stenách. Od starých múrov sa odrážali ich hlasy, o chvíľu však stíchli. Pozornosť obrátili na chlapca v dlhom plášti a klobúku s veľkým bubnom zaveseným na remeni cez plece. Práve prechádzal pomedzi lavičky, bubnoval do rytmu a kričal: „Čujte, čujte, vážení! Uvidíte, čo ste ešte nevideli, budete počuť, čo ste ešte nepočuli! Legendu o krásnej Hedvige, ktorá kruto doplatila na svoju ľahkovážnosť...“ Na koniec ešte raz poriadne zabubnoval a s klobúkom v ruke sa hlboko uklonil.

Diváci vďačne zatlieskali, divadelné predstavenie sa mohlo začať. Lia šla dopredu a ja som sa posadila do nízko položeného kamenného okna, aby som mala dobrý výhľad. Vybrala som si zápisník a pero a zadívala sa na hercov. Žiara neďalekej pochodne osvetľovala tvár mladej Hedvigy a očarený dav, vrátane mňa, sa ponoril do starého príbehu...

Po skončení legendy som si urobila zopár poznámok a večerný program pokračoval ďalej. Na rad prišlo rinčanie zbraní. Dvaja bojovníci v zbroji a ťažkých čižmách držali v rukách štíty a bijaky, krátke palice s reťazou zakončenou kovovou guľou s ostňami.

„Rytier Krak z Iglova a rytier Golem! Do boja, páni!“ zvolal kastelán v dobovom odeve. Tí dvaja sa okamžite s revom pustili do seba. Bili sa obratne a hľadisko bolo nadšené. Tmou podchvíľou lietali iskry, ktoré v zápale boja vytvárali strety zbraní so súperovým štítom. Súboj bol vyrovnaný, muži revali, dav jasal, deti povzbudzovali. Napadlo mi, že by bolo zábavné vidieť, ako by sa diváci tvárili, keby vedeli, že sa pred nimi mlátia bratia. Miestnu skupinu historického šermu som dobre poznala, veď som tu už urobila viacero rozhovorov.

Zodvihla som oči a môj pohľad zachytil víťaza. Golem s nohou na chrbte ležiaceho porazeného držal štít i bijak nad hlavou a víťazným pokrikom zakončil súboj. Diváci spokojne tlieskali a deti skandovali víťazovo meno.

Ešte som si poznačila zopár detailov o súboji a potom nasledovala Liu späť na parkovisko. Schádzali sme strmým kamenným chodníkom na stredné nádvorie, zaliate mesačným svitom. Nebolo tam ani nohy, všetci návštevníci si vychutnávali ďalšie vystúpenia šermiarov. Môj pohľad pritiahli hradby, kde v jemnom svetle luny vietor povieval zástavou. Zachvela som sa. Nebola mi však zima, iba som si na čosi spomenula. Túto noc som mala neobyčajný sen.

„Vidíš ducha?“ zasmiala sa Lia, keď si všimla, že zaostávam.

„Žiaľ nie,“ usmiala som sa a pohla sa za ňou. „Iba som si spomenula na jeden sen. Boli v ňom podobné tmavé hradby.”

„No, to je prekvapenie! Pri tvojej práci...“ vycerila zuby.

„Stála som na okraji priepasti, naproti sa týčili vysoké zasnežené hory a za mnou nejaký hrad. Máš pravdu, to bude z tej mojej práce,“ dala som jej za pravdu.

Ten sen mi však už z mysle nezišiel.

II. Interview s neznámom

Zamyslene som obhrýzala koniec ceruzky, s pohľadom zapichnutým do neviditeľného bodu na stene. Strhla som sa, až keď do redakcie vošiel šéfredaktor. Porada sa mohla začať.

„Vypočul som si ozaj desivé príbehy,“ spustil ako prvý Samuel, ktorý sa iba nedávno vrátil zo služobnej cesty. Navštívil Poľsko a v ňom niekoľko koncentračných táborov. Keďže bol dlhoročný profík, očakávali sme skvelý materiál.

„Okrem toho, čo som mal v pláne, podarilo sa mi nájsť aj zopár ľudí, ktorí si na všetko veľmi dobre spomínajú, sami tie hrôzy prežili. Myslím, že spolu s fotografickým materiálom to bude senzačný článok! Môj ďalší návrh je trochu oddychový. Jedna známa študuje scénografiu a spolu so spolužiakmi pripravujú módnu prehliadku historických modelov pre ženy aj mužov. Bonusom bude ukážka dobovej spodnej bielizne, samozrejme, s výkladom,“ dodal Samo s úsmevom.

„Skvelé! Z toho môže byť zaujímavá reportáž,“ súhlasil šéf. Urobil si záznam a pohľad uprel na Amy. Volala sa Amália, ale nemala také oslovenie rada. Kolegovia ju občas podpichli a hovorili jej víla Amálka. Prezývkou Amy podpisovala krátke články, a tak jej to prischlo. Boli sme veľmi dobré kamarátky už od strednej, kde sme sa obe zamilovali do šéfredaktora školského časopisu a kvôli nemu chceli byť novinárky. Tínedžerská láska časom vyhasla, ale tá k písaniu a histórii sa nás stále držala ako kliešť.

„Vo Francúzsku sme s fotografkou Nelou navštívili viacero hradov a zámkov. Okrem iného sme v noci hľadali dôkazy o duchoch. Mám naozaj zaujímavé výsledky,“ podotkla Amy tajomne. Po troch dňoch, čo je naspäť, už má námety na ďalšie pokračovanie svojho duchárskeho seriálu.

Počúvala som zaradom každého z kolegov a zároveň horúčkovito premýšľala. Nemala som žiaden tip. Žiaden. U mňa to bolo niečo neobvyklé, vždy som mala o čom písať. Mojou parketou boli najmä hrady, zámky, kaštiele a kúrie na Slovensku. Obracala som ich z každej strany a najradšej som v ich minulosti nachádzala rôzne záhady. Neverili by ste, koľko tajomstiev ukrývajú! Odhaľovala som ich a snažila sa hľadať vysvetlenia. Nuž, nie vždy som ich aj našla, ale bola som v tom dobrá. Fakt! Tentoraz som však na nič výnimočné nedokázala prísť.

Lakťami som sa opierala o svoj pracovný stôl a zdalo sa mi, že sa mi z toho uvažovania zavarí mozog. Už-už som mala byť na rade, od nervozity som si hrýzla peru. Čo poviem? Čo poviem? Vírilo mi v hlave, kým som očami blúdila po veciach na svojom stole. Monitor počítača − nič, kopa papierov na ľavej strane − nič. Vlastne, počkaj! Odhrnula som štós rôznych hárkov a útržkov a oslobodila tak spod nich hrubú knihu. Kúpila som si ju pred pár dňami, no celkom som na ňu v návale povinností zabudla. Dívala som sa na obálku a po písmenku čítala nápis: Lacramioara. No jasné! Ale nie... veď to je šialenstvo! To sa mi nikdy nepodarí! Spisovateľský svet dostal pred asi pol rokom šok. Prvotina úplne neznámeho autora píšuceho pod pseudonymom Vulturi. Je to muž, či žena? Nikto nevie a nik nevie ani to, odkiaľ ten človek je. Knihu už preložili z angličtiny do mnohých jazykov. Na náš trh sa dostala len nedávno a už mala nálepku bestseller. Podľa anotácie sa dej odohráva na záhadnom hrade. Kamenné sídlo, ukryté v rumunských lesoch, uchováva za svojimi múrmi tajomstvo ťahajúce sa s jeho obyvateľmi celé stáročia. Rodinná tragédia, ktorá sa začína v roku 1548 a končí v súčasnosti. Bestseller, kniha roka, úchvatné, fantastické, čítanie bez dychu... Odvážnymi prívlastkami častovali novinári a kritici Lacramioaru, ale nik nevypátral, čo je autor zač. To, že je kniha o Rumunsku, totiž vôbec nemusí znamenať, že je autor či autorka z tejto krajiny.

„Adriana, si na rade,“ začula som šéfov hlas, ktorý ma vrátil späť.

„Dokončila som tri legendy Spišského hradu na poslednú stranu. S Liou sme boli urobiť aj krásne fotky z jednej z nočných prehliadok, takže myslím, že by to mohlo byť celkom fajn. Nuž, a môj nový tip je...“ zaváhala som. Akoby ten nápad ešte nabral na šialenosti, keď sa chystal vyjsť ústami von.

„...Vulturi. Plánujem toho človeka vypátrať a urobiť s ním rozhovor.”

V redakcii to zašumelo. „Nooo,“ zatiahol obdivne šéfredaktor a mne až vtedy došlo, aký bič som si na seba uplietla. Ak by sa dal nájsť, už ho predsa dávno niekto vypátra aj pod zemou. Sú predsa aj lepší ako ja. „Tak veľa šťastia. Ak sa ti to podarí, pôjdeš na titulku!“ zahlásil šéf a zmizol.

„No teda!“ vybuchla smiechom Amy, sadajúc si na môj stôl.

„Ako ho chceš, preboha, nájsť? A že si sa ani nepochválila!“

„Nemala som sa čím,“ ohradila som sa. „Ten bláznivý nápad bol totálne nepremyslený. Skutočne! Keď sa začala porada, nemala som šajnu, čo poviem. Teraz mi nič iné neostáva, len sa pokúsiť toho či tú Vulturi nájsť.”

„Zase sa tak nepodceňuj,“ povzbudila ma, keď sa pohla späť k svojmu miestu. „Držím ti palce, strašne silno!”

Skrivila som ústa. To bol fakt sprostý nápad. Zakryla som si tvár dlaňami a tuho premýšľala, čo budem robiť. Začnem svojimi kontaktmi. Vzala som do rúk tú nešťastnú knihu. Zistila som, že vyšla vo vydavateľstve Oleander. Ak ma pamäť neklame, mal by mu šéfovať spolužiak z vysokej. Rýchlo som z kabelky vybrala diár s telefónnymi číslami a vyťukala to jeho.

„Adriana! Som rád, že ťa počujem. Čo potrebuješ?“ ozval sa so smiechom. Poznal ma.

„Chcela som sa opýtať, ako sa máš?“ smiala som sa na oplátku.

„Vieš, že vynikajúco? Som druhý mesiac ženatý, mám sa naozaj dobre. Naozaj.”

„Mal si šťastie, nie každý ho má.“ Max si vzal našu spoločnú spolužiačku Emu. Slovné spojenie spriaznené duše vymysleli pre nich. „Takže, aby som sa vrátila k tomu, prečo volám... Je to pracovné. Nedávno ste vydali Lacramioaru. Určite nie som prvá, čo ti kvôli nej volá.”

„V tom máš pravdu. Nepočítam to, ale minimálne dvadsať novinárov už malo záujem o rozhovor a chcelo vypátrať autora alebo autorku tej knihy. Je mi ľúto, ale sklamem ťa. Vulturi komunikuje zásadne cez agenta. Ani ja netuším, kto to je ani odkiaľ pochádza. Môžem teda pre teba urobiť len to, čo pre ostatných − informovať o tvojom záujme agenta.”

„Oh. Ja som vedela, že to bude ťažké, ale netušila som, že aj nemožné. Z toho, čo hovoríš dedukujem, že zatiaľ ešte nikomu neposkytol rozhovor.”

„Tak, tak. Zavolám mu teda a dám ti vedieť. Skúsim sa za teba prihovoriť. Viac ti sľúbiť nemôžem.”

„Vďaka, Max. Budem na telefóne.”

Redakcia opäť žila svojím každodenným životom. Ozýval sa klepot do klávesníc, kolegovia sa zahĺbili do práce. Potrebovala som si vyvetrať hlavu. Vstala som a vzala si kabelku a kabát.

„Hneď som späť,“ povedala som Amy, ktorá zodvihla hlavu od počítača. Povzbudzujúco sa na mňa usmiala a vrátila sa k svojmu článku.

Vonku bolo počasie typické pre koniec októbra, nebo sa plnilo šedivými oblakmi. Prešla som cez križovatku do kaviarne na druhej strane ulice. Vzala som si kávu so sebou a pomalým krokom som sa presúvala po chodníku, nevnímajúc okolie. Mračila som sa. Nemala som rada prehry, nevedela som sa s nimi zmieriť a môj šialený nápad vyzeral viac ako beznádejne.

Popíjala som horúcu kávu a zabočila za roh do parku.

V hlave som neustále mala Lacramioaru, keď do mojich myšlienok zazvonil mobil. Položila som kávu na lavičku a chvíľu sa prehrabávala v kabelke.

„Max?“ prekvapene som prijala hovor. „Voláš nejako skoro.“ Srdce sa mi rozbúchalo a začala som veriť na nemožné.

„Podarilo sa mi zastihnúť agenta. Porozprával som mu o tebe a vysvetlil mu, že už niekoľko rokov pracuješ v časopise Živé dejiny, kde sa venuješ práve takým témam, o ktorých sa píše v knihe. Potvrdil mi, že sa ešte dnes večer skontaktuje so svojím klientom a zajtra mi dá vedieť. Potom sa ti ozvem, teraz už musím ísť.”

„Dobre, vďaka.”

Vložila som telefón do kabelky a dopila kávu. V tej chvíli sa rozpršalo, a tak som sa rozbehla späť do redakcie.

III. List

Vybehla som z vane ako namydlený blesk, a hoci som sa nezdržiavala županom, iba som rýchlo schmatla osušku, nestihla som dobehnúť k zvoniacemu mobilu. Au, ešte k tomu som aj zakopla o nohu gauča, keďže som v tej rýchlosti ani nerozsvietila. Schytila som blikajúci telefón do ruky. Jeden zmeškaný hovor a následná esemska od Maxa: neozval sa mi ani dnes. telefon nedviha, skusim mu zajtra este zavolat. inak neviem. max.

„Dokelu!“ Zvalila som sa na gauč s hlavou zaborenou do vankúša. Nápad, ktorý som dostala pred štyrmi dňami, mi začal pripadať celkom stratený. Vzápätí som spozornela. Nezdalo sa mi to, niekto klopal. Ale kto by to mohol byť takto neskoro? Veď je takmer jedenásť! Napravila som si rýchlo osušku a vybehla k dverám. Pozrela som sa cez priezor, ale nik tam nestál. Schodisko však bolo rozsvietené. Opatrne som otvorila a vyšla pred dvere, či niekde na schodoch nezačujem kroky, a na niečo som stúpila. Ach, zase tie letáky, pomyslela som si. Ale mýlila som sa. Bol to list. Bez odosielateľa i adresáta. Fúha, divná nočná pošta! Vrátila som sa s listom dovnútra a vošla rovno do kúpeľne. Voda vo vani bola ešte teplá a mne už bolo ozaj zima. Pobehovať po byte a chodbe tak naľahko nie je práve najzdravší šport. Ponorila som sa do hrejivého penového objatia, opatrne roztrhla obálku a vytiahla z nej bieloskvúci sa hárok papiera.

Padla mi sánka. Bol napísaný atramentovým perom a nezvyčajným typom písma.

Navyše po anglicky!

Drahá slečna Langová,

dlho som uvažoval, či napísať tento list. Nemám vo zvyku komunikovať s médiami a spočiatku ani nebolo mojím úmyslom kontaktovať Vás. Napokon som sa však rozhodol, že to urobím. Mám však jednu podmienku. Rozhovor prebehne v mojom dome. Ak teda nemáte strach, zajtra o 16.00 Vás pred Vaším domom vyzdvihne môj šofér. Mohli by ste si zopár vecí zabaliť so sebou, nejaký čas to potrvá.

Vulturi

Strach? Šofér? Zmätene, so zvrašteným čelom som čítala tých zopár riadkov dokola a stále som mala pocit, že im nerozumiem. Čo potrvá? Pomaly mi však začínalo zapínať. Strach. Zasmiala som sa. Dať novinárovi indície zaujímavej témy, za to možno dať ruku do ohňa, že ich nezahodí do koša, ale pôjde za nimi aj na opačný koniec sveta. Nemala som strach, cítila som len také zvláštne vzrušenie a tisíce splašených motýľov v bruchu.

Vyskočila som z vane a s listom tancovala po kúpeľni. Výskala som ako zmyslov zbavená.

„Stopäťdesiat novinárov ho hľadá a on napíše MNE! JA za ním pôjdem a JA prinesiem rozhovor! Ó, bože!“ Až trieskanie na radiátor ma vrátilo do reality a upozornilo na to, že susedia nezdieľajú moje nadšenie, keďže ignorujem nočný kľud. Stíchla som, ale radosť mi nepokazili. Vypustila som vodu a upratala vodnú spúšť, ktorú som svojím vystrájaním spôsobila. V mysli sa mi však ako pečať vynímalo to meno − Vulturi. Rozhovor s ním či s ňou budem mať ja. Do týchto euforických myšlienok sa tlačili aj tie triezve. Nepoznám toho človeka. Ktovie, čo je zač, bohvie, kam ma ten jeho šofér odvezie... Nepočúvala som ich. Nechcela som. Moja euforická bublina bola veľká, ale tieto myšlienky sa mi do nej nezmestili.

Až ráno som začala uvažovať s chladnou hlavou a zavolala Maxovi. Ten list tam mohol podstrčiť hocikto, chcela som si byť istá, že je naozaj od toho, od koho má byť. Chvíľu to trvalo a až keď sa Max spojil s agentom a zavolal mi späť, srdce sa mi rozbúchalo reálnym vzrušením. List bol skutočný. Hneď som teda zavolala šéfredaktorovi a o všetkom som ho informovala. Bol nadšený. Bodaj by nie! Teraz, keď bola situácia jednoznačná a mala som ešte dosť času, sadla som si k počítaču a vzala som si k sebe aj knihu. Poriadne som ju prezrela, ale o autorovi tam ozaj nebola ani zmienka. Položila som ju teda na stôl a vygooglila autorovo meno. Začítala som sa do článkov, ktoré vyhľadávač ponúkol. Našla som viac-menej len recenzie. Zato špekuláciám o samotnom autorovi sa medze nekládli. V istom článku sa konšpirovalo, že autor je svetovo známa osobnosť, a preto ten pseudonym. V ďalšom, že to nie je človek pochádzajúci z Rumunska, ale z USA či z Anglicka. Nebolo to podložené ničím, vychádzali iba z toho, že prvotná verzia je anglická a teda, keby bol autor rumunského pôvodu, vyšla by jednoznačne najskôr tam. Kopec dohadov a konšpirácií, ale žiadna nebola podložená dôkazmi. Zistili len jednu vec. Meno autora je rumunské slovo a znamená orol. Teda vlastne množné číslo – orly. Žeby milovník dravých vtákov? Znova som vzala do rúk knihu a obzerala si ju. Mala atramentovomodrý obal a strieborné ozdobné písmo. Nemala som však viac času študovať ju, štúdium článkov mi trvalo dlhšie, než som predpokladala. Čas pokročil, musím sa pobaliť!

IV. Romania

Obloha bola zatiahnutá tmavým závesom ako divadelné javisko po predstavení. Vo vzduchu som cítila dážď i blížiacu sa búrku. Stála som pri okne a striedavo pozorovala nebo i ulicu a občas aj hodinky. Ukazovali o päť minút štyri. Pri dverách stál zbalený kufor na kolieskach a ja som sa čím ďalej, tým viac cítila ako blázon. Možno nikto nepríde a ja tu šaškujem s kuframi. Mraky ďalej hustli, prelievali sa do seba a zdalo sa, akoby viseli čoraz nižšie. Očami som opäť prebehla ulicu a rozbúchalo sa mi srdce. Na parkovisku zastalo strieborné auto s tmavými sklami, také žiarivo čisté, akoby práve opustilo výrobnú linku. Nik nevystúpil, ale ja som tušila, že to auto poslali pre mňa. Zatiahla som záclonu a prešla k dverám. Obula som si čižmy na nízkom podpätku a poslednýkrát hodila očkom do zrkadla. Čierne rifle a fialové tričko s dlhým rukávom nepôsobili zvlášť decentne, ale ani ošumelo. Dlhé hnedé vlasy som si rýchlo prehrabla kefou, upravila malé čierne guľaté náušnice a naposledy pretrela leskom pery.

Nastúpila som do výťahu s kufrom v jednej ruke a plášťom prehodeným cez druhú. V mysli sa mi vynorila Amina tvár. Mala som jej dať vedieť, že odchádzam! Šéf sa dúfam pred kolegami zmieni o mojej ceste. V každom prípade sa jej ozvem po príchode na miesto.

Nestačila som za sebou ani poriadne zavrieť vchodové dvere, keď sa pri mne zjavil muž v čiernom kabáte. V ruke držal dáždnik. Za tú chvíľu vo výťahu sa dážď predsa len spustil.

„Miss Lang?”

Zmohla som sa iba na prikývnutie, keď sa neznámy predstavil ako šofér, ktorého poslal alebo poslala Vulturi. Moje srdce už bolo zrelé na infarktový stav, keď som neznámeho nasledovala k autu. Odložil moju batožinu do kufra a otvoril mi zadné dvere. Vkĺzla som dnu a mohli sme vyraziť.

No, to by sme mali. Snažila som sa upokojiť, čo bolo naozaj veľmi zložité. Neznámy mohol byť pokojne masový vrah, čo v konečnom dôsledku mohol byť aj Vulturi. Dopekla, značka! Bolo však už naozaj neskoro na tieto úvahy.

V zrkadle nad vodičovou hlavou som sa zopárkrát snažila zachytiť jeho pohľad. Možno som dúfala, že bude so mnou konverzovať. Bol však profesionál, možno až príliš, lebo sa tváril neprístupne ako šofér od Obamu. Sledovala som aspoň krajinu za oknom, ktorú rozmazávali dažďové kvapky zlievajúce sa do potokov na skle. Ten pohľad ma pomaly uspával. A hoci som sa veľmi snažila udržať oči otvorené, viečka mi pomaly klesali.

Za oknami bola už tma, keď som sa prebrala z driemot. Ešte stále sme boli na ceste! „Please, where are we?“ pozrela som na šoférove oči v zrkadle.

„Hungary,” povedal a ja som vypleštila oči.

„And... where are we going to?”

„Romania,” odvetil a mne spadla sánka.

„Romania?!” zvolala som, až som sa sama zľakla vlastného hlasu. Takže predsa! Pod lampou je najväčšia tma.

Auto zastalo na vysvietenom parkovisku pred hotelom ozdobenom štyrmi hviezdičkami. Šofér mi otvoril dvere a ja som prekvapene vystúpila. Z hotela pribehol poslíček a vzal môj kufor. Ubytovali nás veľmi rýchlo. Milá recepčná nám dala dva kľúče a poslíček nás zaviedol k výťahu. Kým som vošla do izby číslo 36 na treťom poschodí, nedalo mi a obrátila som sa k šoférovi.

„Please, wait one moment!“ Vedela som, že ak sa sama neopýtam, nič mi sám od seba nepovie.

„Miss Lang. Zajtra budeme v Rumunsku a môj pán vám všetko vysvetlí. Don´t worry,” dodal a zmizol vo svojej izbe. Takže pán, hm... Aspoň viem, na čom som.

Vošla som teda dnu, zasvietila lampu na nočnom stolíku a sediac na posteli mi stále v hlave hučalo to slovo. Romania. Rumunsko. Toto bol teda ozaj strelený nápad!

V. Prekvapenia

Vyrazili sme na svitaní a akékoľvek pokusy o rozhovor so šoférom zlyhali. Nuž čo, aspoň som sa mohla konečne začítať do Lacramioari. Už jej spracovanie napovedalo, že to bude pútavé čítanie. Ozdobné písmená na začiatku každej kapitoly navodili príjemný dojem historického príbehu. Hneď prvé vety ma svojimi tenkými nitkami vtiahli do deja. Autorovi sa nedala uprieť spisovateľská šikovnosť. Vety plynuli ľahko, stránky som doslova hltala. Z čítania ma vytrhlo až prudké zabrzdenie. Uplynulo už niekoľko hodín a práve sme prešli cez rumunské hranice.

Cítila som sa, akoby som prišla do iného sveta. Po ceste pobehovali dedinčania ako vystrihnutí zo starého filmu. Babky v tradičných krojoch, so šatkami uviazanými na hlave, poháňali kozy a kravy, chlapi s klobúkmi zarazenými do čela viedli zase kone. Znepokojil ma akýsi neurčitý pocit, akoby som tieto obrazy už niekde videla, akoby mi to bolo známe, hoci som vedela, že je to nemožné...

Nadýchla som sa a vrátila sa ku knihe. Rozprávač opisoval príbeh, ktorý sa stal dávno pred tým, než sa on narodil, ale súvisel s ním. S jeho rodom. Všetko sa točilo okolo istej ženy. Veľmi silnej, lebo dokázala ovplyvniť celé generácie. Išlo zrejme o kliatbu, čo som však len dedukovala, lebo zatiaľ bolo všetko ukryté v tajomných náznakoch. Bolo však jasné, že v hre je láska a zároveň aj veľká nenávisť.

Dve vety ma odrazu vtisli do sedadla a musela som ich prečítať niekoľkokrát: Mala nado mnou takú moc, až som odrazu pochopil, akou chybou bolo zamilovať sa do ženy s tým menom. Ako som však mohol tušiť, že to trápenie bude trvať niekoľko ľudských životov? Čítala som tie slová dokola a snažila sa vnímať ich význam. V hlave mi stále znelo: niekoľko ľudských životov... Čože?

Nemyslela som si, že ma kniha tak strhne. Svoju prácu som robila už niekoľko rokov a bola som presvedčená, že literatúra tohto druhu ma už nemá čím výnimočným upútať. Mýlila som sa! Začala som chápať, prečo kniha dostala nálepku bestselleru a ľutovala som, že som ju nestihla čítať doma. Došlo mi totiž, že jej koniec tak skoro nezistím...

Na poludnie sme sa zastavili pred penziónom na okraji lesa. Keď som vystúpila z auta, do nosa mi udrel chladný, svieži vzduch a na tele som pocítila zimomriavky. Na vine však nebola len nízka teplota. Spôsobili to aj vysoké hory, ku ktorým sme sa blížili. Hneď som si predstavovala, ako by sa v nich dalo dokonale stratiť. Vzbudzovali posvätnú úctu.

Z dlhého sedenia som sa cítila trochu dolámaná, keď som sa pohla za šoférom dovnútra. Privítala nás trochu objemnejšia ružolíca ženička. Usmiala sa na šoféra, ktorý konečne prejavil nejaký cit a starú ženu vybozkával a vyobjímal. Nerozumela som, o čom sa bavia. Žena však bola očividne rada, že ho vidí a rapotala tak, že aj keby som mala v ruke slovník, nedokážem vylúštiť, čo hovorí.

Usadila nás k drevenému stolu a odbehla do kuchyne. Po chvíli sa vzdialil aj šofér, a tak som mala čas si to tu obzrieť. Drevo, obložené po všetkých stenách v miestnosti ju robilo útulnou. Pôsobila skôr dojmom koliby alebo starej drevenice. Na stenách viseli vyšívané obrusy, vo veľkom kozube horel oheň, jeho rímsu zdobili maľované krčahy, povedľa stáli na poličke vyložené ozdobné tanieriky. Na malý okamih sa mi hlavou mihla matná spomienka, ktorá sa chcela predrať na povrch, ale pretrhla sa skôr, ako sa jej to podarilo...

Vtedy sa vrátil šofér s krčahom s podobným kvietkovaným vzorom, ako tie naokolo. Do ďalších troch menších vlial číru tekutinu. Niečo zakričal a vzápätí sa z kuchyne vrátila aj gazdiná, usmievajúc sa utierala si ruky do vyšívanej zástery.

Prstami som chytila malý krčiažtek za miniatúrne uško a na jeden hlt vypila poldeci akejsi teplej pálenky. Táto miestna špecialita mi určite prepáli hruď, hovorila som si, keď som takmer stratila dych.

„Bine aţi venit în România,“ usmiala sa na mňa domáca a ja som si aj bez slovníka domyslela, že ma víta. Zmohla som sa len na úsmev, lebo do očí sa mi ešte stále tlačili slzy, vyvolané pálivým pocitom vo vnútri. Po chvíli však našťastie pomaly ustával.

„Volá sa to tuica,“ poučil ma šofér po anglicky.

Prišiel rad na jedlo. Maľovaný tanier − ako inak – bol kopcovito naložený mäsom s omáčkou, z ktorej som cítila kôpor, a niečím, čo vyzeralo ako kukuričná kaša. V druhom zase rozvoniavala hustá polievka.

„Pofta buna,“ popriala nám, predpokladám, dobrú chuť, usmiala sa a odišla.

„Opekané rebierka s kôprovým dressingom a mamaligou,“ začal vysvetľovať šofér. „To je tradičná kaša zo žltej kukuričnej múky. Polievka je v našom jazyku ciorba a táto je konkrétne ciorba de pui, čo znamená kuracia,“ dodal ešte a pustili sme sa do jedla. Naozaj som už cítila veľký hlad, ktorý podporila aj teplá pálenka. Prvé sústo som si síce vložila do úst s malou nedôverou, no obavy boli zbytočné. Takéto vzájomné prepojenie jednotlivých ingrediencií chutí skutočne výborne! Zastávka v penzióne mi padla vhod a ešte aj neskôr v aute som si vybavovala tie nezvyčajné, no príjemné chute. Zato cesta začínala byť dramatická. Hneď za penziónom sme vošli do lesa, míňali sme čistiny a majestátne hory sa čoraz viac približovali. Asfaltka začala prudko stúpať a pred nami sa vinuli serpentíny, za aké by sa nehanbili ani naše Tatry. Až som otvorila ústa od údivu, keď sa tesne popri vozovke ukázala hlboká priepasť. A my sme stúpali stále vyššie! Až sa mi z toho zakrútila hlava. Ale ten výhľad! Zelené údolia kde-tu zdobila hmla, vyššie dokonca už aj oblaky, keďže krivá tabuľa, stojac pri ceste akoby náhodou, oznamovala, že sme vo výške dvetisíc metrov nad morom.

Nepochybne je táto oblasť turistickým rajom, napadlo mi, keď som zbadala lanovku. Vynorila sa z hustého zhluku oblakov a pokračovala smerom dole. O malú chvíľu sme začali klesať aj my. Cesta sa na druhej strane hôr strmo zvažovala a doviedla nás až celkom do doliny. Tam šofér odbočil a ocitli sme sa v ďalšom lese. Kým na hlavnej ceste prechádzalo okolo nás mnoho áut, tu nebolo ani živej duše.

Staré, mohutné stromy na mnohých miestach vytvárali nad nami zelenú ihličnatú klenbu. Postupne sa však menila na spleť holých konárov, cez ktoré sa k nám dostalo aj denné svetlo, a vozovka sa strácala pod záľahou popadaných listov. Tadeto autá určite bežne nechodia.

Prešli sme ešte nejaký kus, keď sme odrazu, po miernom zakolísaní, kdesi hlboko v lese zastali. Nerozumela som tomu, ale vystúpila som. Šofér už nazeral pod kapotu auta, mračil sa, krútil hlavou, až vybral mobil a s niekým rýchlo hovoril.

Potom sa otočil ku mne. „Je mi to ľúto, neviem, čo s tým je. Ale žiadny strach, už sú na ceste.”

Kto, chcela som sa opýtať, ale ten človek ma už zasa nevnímal a kamsi volal. Vzápätí som spozornela. Vzduchom sa niesol zvuk, ktorý som jasne rozoznala, ale rozum mi vravel, že to musí byť iba zdanie. No keď som zodvihla hlavu, uvedomila som si, že ak ma naozaj klame myseľ, tak ma klame aj zrak. Smerom k nám cválali dvaja jazdci na koňoch, jeden z nich viedol ešte tretieho koňa.

Obaja mali na hlavách čierne klobúky. Keď sa priblížili k nám, dívajúc sa na mňa si ich zložili a hneď nasadili späť. Zostúpili z konských chrbtov a chvíľu hovorili so šoférom. Jeden z nich potom prišiel ku mne.

„Miss Lang?“ prehovoril na mňa angličtinou, trochu horšou ako šofér. „Viete jazdiť na koni?“ Moje nervy, tak ten kôň je pre mňa?! „Musím to skúsiť, čo mi už iné zostáva,“ zahabkala som a s mužovou pomocou som vyskočila do sedla. Moju batožinu vzal druhý jazdec. Nad hlavou mi zakrákali vrany, keď som sa pohla za cudzími mužmi a šoféra s odstaveným autom som nechávala za sebou. Bola som v takom šoku, že mi ani nenapadlo opýtať sa, kam vlastne ideme, alebo či je to ešte ďaleko.

Cesta bola pre mňa pod popadanými listami neviditeľná, ale moji sprievodcovia očividne vedeli, kam treba ísť. Nádejala som sa, že nepôjdeme dlho, cítila som totiž, že mi začína v sedle tŕpnuť telo. Je to už dávno, čo som sedela na koni. Táto cesta nemá konca! Kde to preboha som, vírilo mi hlavou. Cítila som sa, akoby som sa prepadla kdesi do minulosti. Asi vytiahnem mobil, aby som sa presvedčila, či som ešte stále v súčasnosti. Hneď som tak aj urobila, čo ma na okamih vrátilo do reality a navyše prekvapilo plným signálom. Určite to spôsobovala tá výška.

Fajn, tak v stredoveku nie som, pomyslela som si ironicky. Ešte dobre, že akýkoľvek výhľad zakrývajú stromy. Ak by som tu mala cválať s priepasťou po boku, asi by to už bolo na mňa priveľa. Hoci, keď tak nad tým uvažujem, už aj toto stačí.

Rýchlo som zažmurkala. Začínali ma páliť oči, cítila som únavu v stuhnutých končatinách a zimou vyštípanej tvári.

Muži šli predo mnou a zakaždým sa obzerali, či som v poriadku. Keby vedeli, nad čím všetkým uvažujem... Pripadalo mi neskutočné, že ešte včera som bola doma, čo teraz pre mňa znamenalo akési synonymum civilizácie, a dnes – ocitla som sa v nekonečnom lese, kde mám pocit, že do cieľa nedorazíme nikdy. Alebo, že onedlho narazíme na učupenú krčmu s vonku uviazanými koňmi, tučným hostinským, radodajnými slúžkami, drevenými stolmi, krbom a vínachtivými rytiermi, ktorí sa po obhryzení mäsa z kostí pustia do bitky a potom sa nechajú odviesť ženami kdesi hore na slamníky... Prudko som potriasla hlavou a snažila sa tieto myšlienky vyhodiť. Už to nemôže byť ďaleko, nemôžeme ísť na tých koňoch tri dni a tri noci.

Práve, keď som sa rozhodla osloviť svojich sprievodcov, uvedomila som si príliv svetla. Pred nami bol východ z lesa. Už mi bolo fuk, čo je na konci cesty. Hoc aj perníková chalúpka. Chcela som čím skôr zosadnúť, od chlapov zistiť, kde to vlastne som a volať domov. Avšak všetky tieto myšlienky odfúkol rumunský vietor...

Zosadla som z koňa a či to bolo únavou, čudnými zážitkami dnešného dňa, alebo tým, čo som zazrela, zrazu mi nohy i oči vypovedali poslušnosť a už som len cítila, ako moje telo padá k zemi.

VI. Živá história

Vnímala som najprv zvuky. Praskajúce kusy dreva v ohni, otvorenie okna, kroky na drevenej dlážke. Kým som otvorila oči, uvedomila som si, že ležím v posteli, v saténových obliečkach s čipkou na okrajoch. Na líci som cítila jemnú štruktúru vankúša. Prudko som sa posadila a nechápavo som sa obzerala okolo seba. Posteľ, v ktorej som ležala, zdobil bordový baldachýn lemovaný zlatým okrajom, podoprený štyrmi vyrezávanými stĺpmi. Priestranné lôžko bolo plné saténových vankúšov, nečudo, že sa mi v nej dobre spalo. Ako na veľkom oblaku. Spálňa mala steny do polovice obložené tmavými drevenými kazetami, strop zdobili rôzne výjavy. Možno aj zo života v tomto dome.

Bosé nohy som spustila na dlážku. Drevené parkety pri posteli a pod oknom zakrývali tkané koberce s bordovým vzorom. Stenu po ľavej strane z časti vypĺňalo veľké trojkrídlové okno, v ktorom každé sklo malo matnú výplň tvorenú kruhmi. Jedno z nich bolo otvorené, to bol ten zvuk, ktorý ku mne prenikol tesne po zobudení. V opačnom rohu miestnosti sa vynímal veľký kamenný kozub s poskakujúcimi plamienkami ohňa.

Čo je toto za dom? Hm, dom... V mysli som sa vrátila k včerajšiemu príchodu . Keď som v sprievode dvoch jazdcov vyšla z poslednej stromovej aleje, naskytol sa mi neuveriteľný pohľad. Nádherný hrad, týčiaci sa v obkolesení vysokánskych stromov. Okná, ozubeným cimburím i strechami lemované veže, drevené ochodze, arkády, toto všetko zachytil môj zmätený, unavený pohľad, kým som neupadla do hlbokej tmy. Vôbec som netušila, ako som sa dostala do tejto izby.

Strhla som sa na zaklopanie. Dovnútra vošla mladá žena. Vlasy mala spletené do vrkoča a na sebe tmavé nohavice a bielu blúzku. Krátke nariasené rukávy a dekolt zdobila červená výšivka.

„Dobré ráno, už ste hore?“ vstúpila s úsmevom a s opatrnou angličtinou. „Volám sa Casandra. Som tu chyžnou, včera som vám pomáhala prezliecť sa. Spomínate si?”

„Iba veľmi matne. Musela som byť úplne vyčerpaná.“ Podišla ku kozubu, aby rozhrnula pahrebu a nechala drevo dohorieť. „Váš kufor som odložila do skrine. Ak by ste si želali vyložiť veci, stačí povedať. Donesiem vám jedlo a potom vás očakáva pán. Zavediem vás k nemu.“ Už sa chystala odísť, keď som ju zastavila.

„Počkajte, prosím. Ako sa volá? Myslím vlastným menom. Som tu kvôli rozhovoru s ním a na knihe je len jeho pseudonym,“ hovorila som rýchlo, neuvedomovala som si súvislosti. Chcela som vedieť aspoň niečo, čo ma vráti do reality, okrem tejto saténovej postele s baldachýnom, veľkého hradu a včerajších koní.

„Volá sa Andries. Ostatné vám povie sám, ak bude chcieť. Teraz ma ospravedlňte.“ Zatvorila za sebou dvere príliš rýchlo, akoby sa bála, že sa budem ďalej pýtať. Onedlho sa však znovu otvorili a s jedlom prišla iná žena. Predstavila sa ako Katalin, ďalšia chyžná. Plný podnos položila na stolík a ukázala mi vchod do kúpeľne, nenápadné dvere medzi skriňou a veľkým zrkadlom v zlatom ráme. Nehovorila veľa a ja som z jej gest pochopila, že anglicky vie len zopár slov. Podozrievala som Casandru, že poslala Katalin namiesto seba práve kvôli mojim otázkam. Stále som nerozumela, prečo sa im tak vyhýbala, rovnako ako šofér.

Katalin odišla a ja som sa pustila do lákavého obsahu na podnose.

Kým som si vychutnávala rozvoniavajúcu kávu, hlavou mi vírili hádanky. Ako to, že nik o ňom nehovorí? Čo je zač spisovateľ, ktorý žije na takomto sídle? Je to azda nejaký starý čudák, ktorý neznáša svet vonku? Bohém, ktorý sa rád kochá svojím bohatstvom? Alebo je to fantóm so zjazvenou tvárou, jednou nohou kratšou, hrbom a poriadne škaredý, keďže sa musí skrývať pred svetom? Keď som o necelú hodinu neskôr čakala pripravená, bola som rada, že som si dala rýchlu sprchu v tej nádhernej kúpeľni. Cítila som sa už oveľa lepšie, zbavená cestovného prachu i konského pachu. Vlasy som si prečesala ozdobnou kefou, položenou na vyššom stolíku pod tým krásnym zrkadlom v zlatom ráme. Keď zaklopala Casandra, už som si len vzala diktafón, zápisník s perom a mohli sme ísť.

Chyžná ma bez slova viedla dolu mohutným schodiskom a ja som mala čo robiť, aby som stíhala sledovať všetku tú okázalosť okolo mňa – steny zdobili nádherné obrazy, obzvlášť ma zaujali obrovské portréty, na podstavcoch stáli sochy, vázy... Vyzeralo to tu skrátka ako na nejakom nádhernom zámku! Napadlo mi iba jedno slovo – zberateľ. Áno, v tomto dome žije zberateľ. Ako inak by tu mohlo byť toľko vecí, starožitností či replík? Moja sprievodkyňa otvorila dvojkrídlové dvere na prízemí a vpustila ma do miestnosti.

„Pán hneď príde,“ povedala a znova ma nechala samú s mojimi myšlienkami. To, čo som videla, ma uchvátilo ešte viac ako chodba, hala, moja izba, či čokoľvek iné, čo som v tomto dome stihla vidieť.

Po pravej strane bol do steny vsadený mohutný kozub, v ktorom praskal oheň. Pri ňom stáli oproti sebe dve ušiakové kreslá potiahnuté zeleným brokátom s malými vzormi zlatých ľalií. Nad kozubom sa vynímalo zrkadlo, ktoré ešte znásobovalo majestátnosť tejto izby.

Presnejšie, bola to knižnica. Najväčšia knižnica, akú som kedy videla! Po mojej ľavej ruke sa v piatich dlhých radoch tiahli police z tmavého dreva od podlahy po strop. Urobila som zopár krokov k prvej z nich, takmer zhypnotizovaná tým, čo som videla. More svetov, duší, osudov, postáv vtesnaných v týchto policiach, podfarbených iba svetlom ohňa a niekoľkých malých lámp na stenách, keďže v knižnici neboli okná. Som len návšteva a nemôžem sa tu iba tak prechádzať, prebleslo mi hlavou. Ale keď nik neprichádzal, zvedavosť ma potiahla za ruku a vošla som do prvej uličky. Bola som ohúrená! Stovky, ba tisíce kníh v rôznych väzbách, mnohé vyzerali ako pravé, originálne kúsky. Podišla som bližšie, zavrela som oči a zhlboka som sa nadýchla. Bola to vôňa kníh, starých stránok, do ktorých niekto vpísal životy ľudí, vecí, zvierat, či celých svetov...

Otvorila som oči a čítala. Skrotenie zlej ženy, Rómeo a Júlia, Hamlet... Pohľad mi splašene skákal z jedného titulu na druhý. Kráčala som ďalej, moje kroky sa zrýchľovali a ja som sa nevedela vynadívať. Jana Eyrová, Búrlivé výšiny, Emma,... Kúsok ďalej Vianočná koleda, Malá Dorittka, Príhody Olivera Twista, Kronika klubu Pickwickovcov...

Kdesi za mnou čosi buchlo. V domnení, že prišiel pán tohto čudesného domu, som sa vrátila. Vo dverách stála Casandra.

„Pán Andries sa ospravedlňuje, musel odísť vo veľmi súrnej veci. Vráti sa k večeru.“ Ukázala na schodisko vonku a naznačila mi, aby som sa vrátila do izby.

Vytiahla som notebook a sadla si s ním na posteľ. Hneď, ako sa ukázala biela plocha nového dokumentu, pustila som sa spisovať svoje dojmy z tohto miesta, na ktorom som sa stále viac cítila ako Alica v krajine zázrakov. Mohla by som ich neskôr použiť v článku.

Strana sa raz-dva zaplnila. Príval emócií som vložila do viet, vďaka tomu som mala chladnejšiu hlavu a mohla som sa sústrediť na množstvo mailov, ktoré som našla v schránke. Jedna správa bola od Amy: „Ja ťa zabijem! Fakt ťa zabijem! Kde v pekle si? Šéf hovorí, že riešiš Lacramioaru, že sa ti niečo podarilo! Zabijem ťa, prečo si ma nezobrala so sebou?!“ A za tým niekoľko smajlíkov.

Zasmiala som sa. Vedela som, že by to takto dopadlo, Amy by určite chcela ísť so mnou. „Hneď ako budeš môcť, napíš mi. Vieš, že u mňa je to ako v hrobe, nikto sa nič nedozvie. Len daj preboha vedieť, že si ok! Mám o teba strach. Kam si to vlastne išla?!”

Premýšľala som, čím začať. Bolo toho toľko! „Amy, ani neviem, ako ti to mám napísať... Som v Rumunsku. Nakoniec je to predsa len tá krajina, ktorú všetci novinári vylučovali. Autor knihy sa volá Andries a žije na hrade kdesi v lesoch. Predstav si, posledné kilometre sme sem prišli na koňoch!”

Prečítala som si to po sebe a uškrnula sa. Znelo to prečudesne. Ale čo s tým, keď je to tak! „Zatiaľ som sa s ním nestretla. Keď budem vedieť viac, ozvem sa.“ Už som to chcela odoslať, keď som zaváhala a vrátila sa späť k poslednej vete. „Nech ti ani nenapadne ísť ma hľadať! Sama netuším, kde presne som, hoci viem, že by si tu bola rada tiež.“ Na oplátku som jej pridala zopár smajlíkov a správu odoslala.

Pomrvila som sa. Z neprirodzenej polohy mi už tŕpli nohy. Pomaly som vstala, krivkajúc prešla k oknu a zahľadela sa na sivú oblohu. Zvuk počítača ma však čoskoro vrátil späť. Žeby Amy reagovala tak rýchlo? „Bože, ó, bože, bože!!! To je bombastické! Budeš ďalší Jonathan Harker, ako v Draculovi od Stokera? Ó, bože! Ktovie, čo je ten Andries zač. Dúfam, že je aspoň mladý a pekný, hoci aj Dracula bol potom mladý a pekný. Jáj, Rumunsko musí byť zvláštne, a aj tí ľudia tam. Hneď, ako sa s Andriesom zoznámiš, daj vedieť. Musím bežať, vieš, práca volá.”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajomstvo tvojho rodu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.