Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

Text © Peter Adamecký 2013

Cover © Peter Dlhopolček 2004

Slovak edition © Artis Omnis, 2013

Peter Adamecký

Pieštanská spojka

Vydavateľstvo Artis Omnis, s.r.o. Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina www.artisomnis.sk

47. publikácia

Rok vydania 2013

Prvé vydanie

Autor textu: Peter Adamecký

Redakčná a jazyková úprava:

Andrea Harmanová, Michaela Koláriková Odborná spolupráca: Ivan Harman

Grafické spracovanie obálky: Peter Dlhopolček, profigrafik.sk

www.artisomnis.sk

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-88-7

ŠTVRTOK

I. Úrad vlády 07:10

Jožko nalial do kanvice vodu, položil ju na stojan a stisol tlačidlo. Na nástenných hodinách v kuchynke na prvom poschodí svietilo 07:10. Zahučal výťah, počul kroky a ozvala sa melódia − vedel, že sa otvorili dvere do priestorov predsedu vlády.

„Nazdar, Jožko. Prosím ťa, ako vždy − párky, praženica, celozrnný chlieb, maslo a čaj,“ povedala z pootvorených dverí nakrátko ostrihaná hlava ochrankára Ľuboša.

„Ja viem. A čo, aj ty si behal? To by som sa divil,“ uškrnul sa starší muž.

„Si sa zbláznil? Ja? Na hrádzi ideme za šéfom autom, našťastie už nebehá na Kolibe po cestičkách. Nemáš pre mňa nejaký rožok a šunku?”

„Veď sa pozri na seba, ako vyzeráš! Mal by si schudnúť. Nerozumiem, ako môžeš urobiť fyzické testy na tom Úrade pre ochranu ústavných činiteľov.”

„Ja som osobný ochranca predsedu vlády. Nemusím mať postavu ako kulturista. Dôležité je, že mám niečo v hlave a dokážem včas a efektívne reagovať na mimoriadne situácie,“ povedal hrdo Ľuboš a otočil sa.

Muž v kuchyni si zahundral niečo o tom, čo majú policajti v hlavách a pristúpil k sporáku. Vytiahol z vody párky a zo skrinky taniere. Rutina ako vždy. Už takmer tridsať rokov tu bol osobným čašníkom. V tesnom susedstve premiérovej pracovne pripravoval občerstvenie pre predsedu vlády, jeho oficiálne i neoficiálne návštevy a v prípade potreby vypomáhal aj pri recepciách alebo protokolárnych akciách.

Na úrade vlády robil už za Colotku a za ten čas tu už zažil všeličo. Hovoril si, že raz o tom možno napíše knihu, ale koho by to zaujímalo. Veď sa to tu stále strieda a prakticky je to rovnaké. Predsedovia vlád a ich suity. Nahrnú sa sem každé štyri roky a niekedy aj skôr.

Mladí ambiciózni podržtaškovia tváriaci sa vždy dôležito a uponáhľane. Hovorcovia pobehujúci po chodbách s telefónom pri uchu. Prsnaté asistentky a sekretárky v pastelových alebo čiernobielych kostýmoch. Tie sú osobitnou kategóriou.

Často sa tak stotožnia so svojím šéfom a podľahnú fluidu moci, že nakoniec musí autoritatívne zasahovať pani premiérová a dievčatá sú radšej odsunuté na štátom platenú dovolenku na veľvyslanectvo niekde v Bangkoku alebo Havane. Jožko si robil svoju prácu a do ničoho sa nikdy nestaral. Ešte aj volil vždy tú stranu, z ktorej bol úradujúci premiér. Zvykol si na jeho spôsoby a zmeny nemal rád.

Na jeden tanier položil párky, horčicu a maslo, na druhý praženicu, zalial čaj a do košíka položil tri krajce chleba. Čaj prinesie neskôr, tento premiér ho má rád vlažný. Ľuboš sedel v kresle pred kanceláriou a listoval v bulvárnom denníku. Druhý ochrankár Miloš fascinovane pozoroval zadok asistentky Mirky odchádzajúcej do podateľne pre poštu a jazykom robil obscénne rytmické pohyby.

„Jožko, urob mi nejaký rožok, taký som hladný, ani som sa nestihol ráno najesť. Keď vstanem, mi nechutí, a to som na nohách už od piatej,“ žobral Ľuboš. „Alebo aspoň croissant mi daj.”

„Dobre, zastav sa potom. Ale teraz mi otvor dvere.”

Miloš sa začal smiať. „Aha, chlapi, pozrite, čo zasa vyvádza BigMac,“ ukazoval rukou na koniec chodby, kde práve prišlo k zrážke medzi asistentkou a šéfom protokolu Michalkom.

Michalku prezývali BigMac pre jeho nesúmernú postavu. Keď svojimi stodvadsiatimi kilami vrazil do útlej Mirky, stratila rovnováhu a padla na zadok. Rozhorčene sa postavila a oprašovala si kostým.

„Prepáčte, prepáčte,“ jachtal Michalko, „ale strašne sa ponáhľam.“ Poklusom prebehol zostávajúcich desať metrov.

„Jozef, idete za premiérom?“ zadýchane sa obrátil k čašníkovi. „Idem s vami.”

„Tak poďte,“ pokrčil plecami Jožko a spolu vošli do dverí.

-

Sekretárka Silvia si v prvej miestnosti spolu s hovorcom Martinom Kasperom prezerala ranný monitoring médií a neustále zívala. Ešte dobre, že to ranné behanie je len dvakrát do týždňa. Musí vstávať o hodinu skôr ako zvyčajne, pretože premiér chce po príchode kompletný servis ako inokedy. A ona musela v noci zasa dávať kompletný servis niekomu inému.

„Á, pán Michalko, čo tak skoro? Prijatie belgického ministra obrany je až o desiatej,“ zatvárila sa teraz nechápavo.

Protokolista si nervózne zaťahoval manžety na košeli. Tučný, no nízky mal vždy problém s číslom konfekcie. Zakaždým mu rukávy vytŕčali zo saka až do polovičky dlaní.

„Musím hovoriť s premiérom. Hneď!“ nepokojne sa obzeral okolo seba. Zbadal hovorcov ironický úsmev. Čerstvý štyridsiatnik a premiérov kamarát zobral po voľbách túto funkciu, no jeho ambície boli stále vyššie. Michalko cítil, že si na neho musí dávať pozor. On tu zostal po predchádzajúcom premiérovi a už niekoľko mesiacov tŕpol, či si ho nechajú aj naďalej, alebo za šéfa protokolu dosadia svojho človeka. Mal päťdesiatpäť, vedel síce tri jazyky, ale nechcel sa v budúcnosti hrbiť za počítačom v nejakej nadnárodnej firme a počúvať sopliakov, ako mu rozkazujú. Možno si ho nechajú, uvažoval. Veď on je len úradník! Pripravuje stretnutia, zahraničné cesty, vymieňa dary a píše záznamy. A v tom sa vyzná!

„Tak to musíte ísť za ním do sprchy,“ prehodil Martin. „Ale obávam sa, že tam by vašu spoločnosť neuvítal.”

„Počkám,“ Michalko sa zamračil.

Silvia otvorila dvere priamo do premiérovej pracovne.

„Jožko, dajte tie raňajky na stolík.“ Práve, keď pokladal podnos, v zadnej časti kancelárie sa otvorili dvere a vošiel premiér s mokrými vlasmi a uterákom okolo krku. Na to, že mal štyridsaťosem, vyzeral stále dobre. Začal pravidelne behať a cvičiť v posilňovni, ktorú v týchto priestoroch ešte v minulosti dal inštalovať jeden z jeho predchodcov. Bulvárna tlač ho chválila, aké má vypracované bicepsy a hrudník. Zariadil to hovorca. Dohodol sa s redaktorom, vybrali vhodné fotografie a po ich zverejnení s patričným komentárom s ním úrad vlády uzavrel dohodu o vykonaní pracovnej činnosti v oblasti mediálneho poradenstva. Na dobu šiestich mesiacov s mesačnou odmenou tisíc eur. Takáto publicita nie je predsa zadarmo. A všetci boli spokojní.

„Dobré ráno, pán premiér. Musím s vami hovoriť v dôležitej veci.“ Michalko sa nahrnul dnu, za ním vkĺzol aj hovorca.

„Dobré, pán Michalko. Vďaka, Jožko, môžete doniesť čaj. A čo je také dôležité?”

„O šiestej ráno mi volal ruský veľvyslanec. Naliehavo sa potrebuje s vami stretnúť. Už je na veľvyslanectve a čaká, kedy mu zavolám.”

„O čo ide?”

„To nespresnil. Vravel len, že je to skutočne dôležité a musí hovoriť priamo s vami.”

„Teraz nemôžem. O ôsmej príde minister financií a minister zdravotníctva. Chceme riešiť tie zdravotné sestry. O desiatej je tu Belgičan a obed mám s odborármi. Poobede si chcem trochu zacvičiť. Mimochodom, Martin, videl si ten nový stroj v posilňovni? Príď ho potom aj ty vyskúšať. Aha, čaj. Vďaka, Jožko! Ja sa naraňajkujem, páni, ak dovolíte, pretože už som naozaj hladný. No, takže Bogatyrov môže prísť okolo štvrtej.”

„Dobrú chuť. Vyzeralo to byť dôležité. Viem, že Bogatyrov je starý skúsený diplomat, ale zdal sa mi... no... trochu rozrušený.“ Michalko nechcel príliš tlačiť, ale ak ide skutočne o niečo neodkladné, premiér to určite ocení a jeho šance zostať na tomto mieste sa zvýšia.

Premiér vzdychol.

„Dobre, stretnem sa s ním. Ale nebudeme sedieť v Ružovom salóniku, priveďte ho ku mne. Zavolajte mu, nech hneď príde. Hádam ho vybavím rýchlo a stihnem aj tie sestry.”

Michalko vyšiel za dvere telefonovať. Hovorca si sadol do kresla a podal raňajkujúcemu premiérovi vytlačený monitoring médií.

„Nič zvláštne,“ poznamenal. „Sestričky sa búria – podľa mňa nakoniec ustúpia. Ďalšia kritika verejného obstarávania toho nového informačného systému pre Štátnu pokladnicu – tam je to z našej strany nepriestrelné. Všetko v súlade so zákonom. A ešte ten poloblázon, na sobotu chystá ďalší pochod. Nazval ho pochodom za demokraciu a spravodlivosť. Polícia pripravuje maximálne bezpečnostné opatrenia. Prepáč, ale myslím si, že toho Michalka by si sa mal zbaviť. Zdá sa mi až príliš aktívny a pôsobí smiešne. Moja sesternica je celkom šikovná, dobre vyzerá a práve končí na univerzite odbor medzinárodných vzťahov. Toto je robota pre babu. Aj diplomati sa predsa radi pozrú na peknú ženu.”

Premiér si šúchal bradu. Musím sa ešte oholiť, pomyslel si. Alebo možno nie. Podľa nejakého prieskumu vraj majú ženy radšej mužov s drsným výzorom. A ženy, to sú predsa voličky!

„Aj diplomatky?“ žmurkol na hovorcu. „Zasa chceš čítať v novinách, že tu zamestnávaš rodinu za dve tisícky mesačne? Daj ju na ministerstvo zahraničných vecí, tam nebude tak na očiach a ako absolventka sa niečo naučí. Potom uvidíme. Ale čo môže chcieť ten Rus?“

„Neviem. Keby to bolo niečo štandardné, tak to rieši – ako vždy – cez ministerstvo zahraničných vecí. Ropa a plyn sú podpísané na štyri roky dopredu a aj tranzit cez Ukrajinu je vybavený. Toto bývali často reálne problémy, teraz fakt neviem.”

Aj keď premiéra občas novinári označovali za rusofila, oveľa radšej jednal s Američanmi. Tam to bolo vždy v pohode, optimistické, všetci sa usmievali a takmer nič nebolo problémom. Všetko sa dalo nejako vyriešiť. Ale títo Rusi! Len potláčaný pátos, podráždenie zo straty vplyvu superveľmoci a preexponovaná hrdosť.

„Uvidíme, Martin. Ale nemám z toho dobrý pocit.“ Premiér dojedol, dopil čaj a išiel sa prezliecť. Nemal rád problémy. Vyznačoval sa skôr účelovými ako obdivuhodnými vlastnosťami. Kombináciou skúseností, poznaním ľudí, usilovnosťou v úradovaní a intrigami sa stále držal na čele strany. Stotožnil stranu so sebou a ostatní mu iba sekundovali. Hlboké pokrytectvo sa snažil úspešne maskovať schopnosťou využívať vlastné aj cudzie vášne pre svoje skryté zámery, ktorým tak často dodával nádych potrebnosti a sociálnej spravodlivosti pre všetkých občanov.

-

Ivan Sergejevič Bogatyrov, mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Ruskej federácie v Slovenskej republike, dorazil na úrad vlády o trištvrte na osem. Michalko zabezpečil, aby jeho limuzínu pustila ochranka pri bráne rovno k zadnému vchodu. Bol to veľvyslanec, a tí predsa nechodia na prehliadku a nepípajú pri prechode cez bezpečnostný rám ako turisti na letisku. Okrem toho, že išlo o neoficiálne stretnutie, do budovy úradu vlády sa začali pomaly trúsiť zamestnanci, ktorým práve začínala pracovná doba. Nikto nemusí zbytočne očumovať a vidieť, čo netreba. Také bolo Michalkovo heslo.

Čakal pri zadnom vchode a keď veľvyslanec vystúpil z auta, vykročil dopredu a spustil: „Razrešite privestvovať vas v učreždeni praviteľstva Slavackoj...”

„Nenada,“ prerušil ho Rus a podal mu ruku. Z vedľajšieho sedadla vystúpil chudý päťdesiatnik v sivom obleku. Michalko ho už raz videl na recepcii pri príležitosti ukončenia 2. svetovej vojny.

„Poznáte pána Lazutina, gaspadin Michalko? Je radcom na našej ambasáde.“ Veľvyslanec hovoril slovensky so silným prízvukom, ale dalo sa mu rozumieť. Lazutin krátko kývol hlavou a protokolista čakal, že ešte aj zrazí opätky ako cársky dôstojník. Nič také sa však nestalo, ale Michalko aj tak tušil, aké je mužovo pracovné zaradenie.

„Myslím, že sme sa už videli, Vaša Excelencia. Pôjde aj on s vami k premiérovi? Myslel som, že stretnutie bude iba medzi štyrmi očami.”

„To závisí od vášho premiéra.“ Bogatyrov pohol lícnymi svalmi, čo sa dalo pokladať za náznak úsmevu. „Poďme.”

Ivan Sergejevič sa stal diplomatom už za Gorbačova a jeho ministra zahraničných vecí Ševarnadzeho. Začiatkom osemdesiatych rokov absolvoval MGIMO – elitnú sovietsku univerzitu medzinárodných vzťahov. Potom slúžil vlasti na leteckom polygone v Astrachane. Ako diplomatický elév vo funkcii atašé, potom si ako tretí tajomník odkrútil pár rokov vo Washingtone a neskôr bol veľvyslaneckým radcom v Kuala Lumpur. Prvý veľvyslanecký post dostal vo Vietname a teraz pôsobil na Slovensku.

Bol prekvapený, keď dostal túto ponuku, pretože sa vždy považoval skôr za experta na východnú Áziu alebo anglosaské krajiny. Ale veľvyslanecká funkcia sa neodmieta. Poznal viacerých Slovákov, ktorí študovali MGIMO spolu s ním a teraz boli na významných pozíciách v diplomacii alebo – čo bolo ešte lepšie – v biznise. Napokon, hovoril sebe aj manželke, Slovensko je civilizovaná malá krajina, nemalo by to tam byť až také zložité.

Nemalo. Až do dnešného rána. Ešte cítil to brnenie v ruke, keď ho o pol šiestej ráno zobudil telefón a hovoril s Ním. Mierne podráždeným, že veľvyslanec ešte spí, hoci je už pol ôsmej ráno a pracovný deň. Prezident zabudol na dvojhodinový časový posun.

-

Situácia pred priestormi predsedu vlády sa zmenila. Teraz čítal bulvárny denník Miloš a Ľuboš žul bagetu so šunkou a syrom, ktorú mu Jožko nakoniec urobil. Musel však sľúbiť, že už nebude pchať hlavu do jeho kuchynky a žobrať o jedlo.

Michalko priviedol Rusov k vstupným dverám a zazvonil. Bogatyrov pozrel na ochrankárov a žoviálne prehodil: „Kak u vas, molodci?“ Tí naňho pozreli, ale keďže ani jeden z nich už nepatril ku generácii, ktorá mala v škole povinnú ruštinu, akurát niečo zamrmlali a Ľubošovi pritom vypadol z úst kúsok rozžuvaného syra.

„Sorry, sorry,“ začal sa zmätene ospravedlňovať, ale to sa už otvorili dvere a všetci traja vošli dnu. Prechádzajúc cez sekretariát Bogatyrov pozdravil sekretárky a pri vstupe do kancelárie premiéra nasadil profesionálny úsmev. Lazutin sa tváril stále rovnako a Michalko sa začal potiť. Teraz si vyčítal, že nepoužíva ten antiperspirant od manželky. Do riti! Ešte nie je ani osem ráno a on tu lieta po schodoch ako nejaký údržbár k pokazenému hajzlu, nadával v duchu.

Premiér a hovorca vstali z kresiel. Michalko zatvoril spojovacie dvere na sekretariát a čakal, čo bude ďalej.

„Vitajte, Excelencia,“ pristúpil premiér s natiahnutou pravicou k Bogatyrovovi. „Čo pre vás môžem urobiť? Nech sa páči, sadnite si. Čím vás môžem ponúknuť?”

„Dáme si čaj.”

„Výborne, my si dáme s vami. Akoby na mňa liezla nejaká nádcha, dobrý čaj nikdy neuškodí. Môjho hovorcu poznáte a váš kolega je pán...”

„Lazutin. Jevgenij Ivanovič. Pán premiér, ospravedlňujem sa, že som vás takto neočakávane prepadol. Určite máte svoj program, ktorý by som nerád narušil, ale ide o veľmi dôležitú vec,“ veľvyslanec sa odmlčal. „Bolo by vhodné, aby sme pri tom, čo som splnomocnený vám oznámiť, boli iba my traja. Ako s tou informáciou naložíte neskôr, je plne vo vašej kompetencii, ale teraz by som uvítal, keby ste akceptovali moju žiadosť.”

Premiér nadvihol obočie. Hovorca sa tváril urazene a Michalko už otváral dvere. Poznal takéto situácie.

„V poriadku, Excelencia. Martin, pán Michalko, počkajte vedľa. A nech donesú tie čaje.”

Hovorca s protokolistom odišli, no veľvyslanec sa ešte ošíval. „Pán premiér, je mi to trápne, ale skôr ako začneme, by som sa vás rád spýtal, či tu máte nejaké zariadenia, ktoré bránia nahrávaniu nášho rozhovoru a dokážu rušiť aj diaľkový odposluch? Pretože ak nie, tu Žeňa má jedno také špičkové prenosné zariadenie so sebou a môže ho zapnúť.”

Premiér mierne očervenel.

„Viete,“ začal, „trúfam si povedať, že pán Lazutin má také rušiace zariadenie už dávno zapnuté. Tiež si myslím, dokonca som si istý, že nie je obyčajný diplomat a jeho hlavným zaradením je práca pre vašu rozviedku. Aj my máme tajnú službu – ako je vám známe – a občas zistia aj zaujímavé informácie. Teraz k vašej otázke. Áno, mám tu také zariadenie. Dokonca ma minister vnútra naučil, ako ho ovládať. Ja síce nie som technický typ, ale povedali mi, že zabraňuje všetkým možným odposluchom, dokonca aj cez GSM, WiFi, BlueTooth a ešte neviem čo všetko. Malo by to úplne zablokovať všetky technické prostriedky. Takže, teraz vstanem a zapnem to. A potom už konečne môžeme prebrať záležitosť, kvôli ktorej ste prišli.”

Pristúpil k svojmu pracovnému stolu, otvoril zásuvku a niečo stlačil. V tej chvíli vstúpil Jožko – už oblečený do čašníckeho smokingu s motýlikom –, položil na stôl čaje a odišiel. Dvere sa zatvorili a Bogatyrov spustil.

„Dnes, skoro ráno, pán premiér, mi volal prezident.”

„Predpokladám, že váš,“ usmial sa premiér.

„Samozrejme, náš. Ide o veľmi delikátnu a citlivú záležitosť, ktorá sa však môže stať aj veľmi výbušnou. Doslova. Preto vás chcem opätovne požiadať o diskrétnosť a pán prezident vás chce požiadať v tejto veci o pomoc.”

„To ma teší, že sa na mňa obracia s dôverou, tak spustite, Excelencia.”

Bogatyrov začal hovoriť. Lazutin občas niečo doplnil. Čím dlhšie hovorili, tým premiérova sánka klesala nižšie a nižšie, až mu na konci prišlo nevoľno. Toto je zlý sen, pomyslel si. Už len takéto niečo nám chýbalo!

II. Centrála Služby 10:20

Vlado Lánik sa opäť pozeral na hodinky. Boli pekné, breitlingy, a ukazovali niečo po štvrť na jedenásť. Ešte keby tak boli pravé, trpko sa usmial. Už aj šéf inšpekcie a vnútornej bezpečnosti Tichý sa ho raz na obede spýtal, odkiaľ zobral na také drahé hodinky. Musel mu vysvetliť, že je to napodobenina z Číny. Kamarát mu ich doniesol za tridsať eur. Taká sprostosť, ale cítil sa s nimi akosi lepšie. Šéf vnútornej sa vtedy zasmial a tvrdil, že jemu také na dovolenke v Turecku núkali za stopäťdesiat. Dodal, že mu odľahlo, pretože teraz nemusí viesť voči nemu vnútorné vyšetrovanie kvôli desaťtisícovým hodinkám. Vlado si pomyslel, že Tichý sa stáva čoraz väčším debilom. Ale smiať sa už môže. On stále nie.

Pred trinástimi rokmi nastupovali spolu do Služby ako čerství absolventi. Dnes je Vlado stále len obyčajný referent a Tichý už dva roky šéfuje jednej z kľúčových sekcií. Bývalému riaditeľovi Služby sa pchal do zadku a keď starý šéf inšpekcie musel odísť kvôli alkoholu za volantom, posadili ho na jeho miesto. Volali ho posmešne okresný inšpektor, bol taký úbohý formát. Zakrádal sa po vnútornom parkovisku Služby, opisoval údaje z tachometrov služobných áut a následne porovnával s údajmi v knihách jázd. Keď zistil rozdiel nad desať kilometrov, hneď napísal správu o podozrení z nehospodárneho využívania zvereného majetku a poslal ju riaditeľovi. Rozhodne nebol, čomu sa hovorí v kolektíve obľúbený. Veď sa aj občas Vladovi, ako starému kamarátovi, posťažoval: „Vieš,“ hovoril s uboleným výrazom. „Keď si na vrchole, si často sám, len so svojou zodpovednosťou.“ Vlado predpokladal, že na nejakom vrchole bol naposledy, keď prišla delegácia rumunskej tajnej služby a vyviezli sa spolu lanovkou na Lomnický štít.

Dnes sa to strašne vlečie. Do obeda ešte ďaleko, nie je čo robiť a ešte aj kolega je služobne mimo. Vlado prechádzal pohľadom po opustenej malej kancelárii. Dva stoly, dve stoličky, vešiak, skriňa a vedľa nej malý trezor ukotvený do dlážky. Na oknách stále depresívne stiahnuté žalúzie a bezpečnostné fólie.

Nechcelo sa mu tu sedieť. Keby mal aspoň internet v počítači! Lenže ten je iba v miestnosti na chodbe a pri každom príchode a odchode sa treba prihlasovať pod prideleným kódom. Okrem toho je monitorovaný, takže môže na ňom vyhľadávať iba bežne dostupné informácie. A jeho počítač v kancelárii? Nastavený len na najnižší okruh informácií z rešerší otvorených zdrojov, teda prakticky len z výstupov v médiách. Takže to je vlastne jedno, pomyslel si. Pozrie si ešte raz spis k tej preverovanej firme, ktorá chce získať potvrdenie o priemyselnej bezpečnosti, ale asi z toho nič viac nedostane. Nová firma, mladí ľudia vo vedení, žiadne rizikové obchody − vyzerá to bez problémov.

Takto dopadol. Pamätal si veľmi dobre, ako ho v piatom ročníku na fakulte prešedivený docent Maliarik zavolal po prednáške na kávu do svojho kabinetu. Začal sa vypytovať, či už má vyhliadnuté nejaké zamestnanie, čo by chcel v živote robiť, ako chce využiť schopnosti, ktoré v ňom sú, a podobné frázy.

„Pán kolega,“ povedal nakoniec Maliarik slávnostne, „nerozmýšľali ste niekedy o tom, že by ste pracovali pre štát? Pre vlasť? Pre Službu?”

O Maliarikovi sa na fakulte hovorilo všeličo. Že je starý eštebák, že bol niekedy veľké zviera na Februárke, ale po šesťdesiatom ôsmom ho vyrazili a ďalších dvadsať rokov robil jazykového korektora vo vydavateľstve odbornej literatúry. Až po zmene režimu prišiel na fakultu, urobil si docentúru a prednášal medzinárodné vzťahy.

„A vy ste boli v Štátnej bezpečnosti, pán docent?“ spýtal sa Vlado.

„Nie, to nebola klasická eštébé, ako sa teraz hovorí. Neverte všetkému, čo sa píše. Ja som bol na Prvej hlavnej správe,“ povedal hrdo Maliarik. „To bola rozviedka, mladý muž!

Žiadne vypočúvanie farárov, sledovanie disidentov alebo mlátenie dlhovlasých a pankáčov. Rozviedka získava informácie v zahraničí, riadi tam agentúrne siete. Rozviedka, to je elita každej tajnej služby! Tam som ja slúžil a som na to hrdý,“ pokyvoval nostalgicky hlavou.

„Tak prečo ste odišli?”

„Vyhodili ma, tí stalinisti. Bol som dubčekovec, podporoval som obrodný proces a nesúhlasil s ruskou inváziou. No, ale späť k našej veci. Ak máte záujem, ozve sa vám pán, ktorý sa predstaví ako Bezák. Stretnete sa s ním a on vám vysvetlí, čo a ako. Ak nie, zabudneme na to. Takže?“ spýtavo pozrel na Vlada.

Súhlasil. Povedal si, že skúsiť to môže. Je apríl, o mesiac sú posledné štátnice a on by sa mal najneskôr v septembri niekde zamestnať. Vlada vtedy táto oblasť celkom zaujímala. Práve v nej končila jedna éra, ktorá sa určite nedala označiť za slávnu a aj v novinách písali, že teraz chcú do Služby nových, mladých, nezaťažených ľudí, ktorí v niečom vynikajú a majú záujem pôsobiť v tomto odbore. Neskôr, keď sa oboznámil so špecifickým spravodajským jazykom, dovtípil sa, že práve starý Maliarik robil pre Službu to, čomu sa slangovo hovorí agent-tipár.

Bezák sa s ním skontaktoval o tri dni. Potom sa to rozbehlo − úvodný pohovor, komplexná zdravotná prehliadka v nemocnici ministerstva vnútra, kde musel tvrdiť, že ide k polícii, neskôr psychotesty a na záver detektor lži. Testy telesnej zdatnosti mu − vzhľadom na zjavne dobrý fyzický stav − odpustili.

Bol prekvapený, že na detektore to nefunguje tak ako vo filmoch – že si sadne a oni mu hneď povedia, či klame alebo neklame. Naopak, vopred dostal tlačivo s ôsmimi otázkami, kde musel písomne odpovedať iba áno alebo nie a na druhý deň sa s ním vyšetrovateľ najskôr dve hodiny nenútene rozprával o banálnych veciach, kým začal klásť dopredu známe otázky. Vlado priznal fajčenie trávy v prvom ročníku na vysokej − Bezák mu zdôrazňoval, že musí hovoriť pravdu −, a na kontrolnú otázku, či sa to opakovalo, odpovedal pravdivo, že nie. Keď bolo po všetkom, podpísal mlčanlivosť, za dva týždne urobil štátnice, bez problémov obhájil diplomovku, v rámci oslavy sa na prenajatej chate so spolužiakmi dobre opili a konečne pretiahol Zuzku, s ktorou už rok flirtoval. Dodnes si nie je istý, či bol na tej chate jediným, ktorému sa to podarilo, ale teraz to už bolo jedno.

Ohlásili sa zasa začiatkom júla. Bezák mu na stretnutí v malej kaviarni oznámil, že výsledky na psychotestoch dopadli výborne, bezpečnostnú previerku vyhodnotili bez problémov a majú s ním veľké plány. Nastúpiť však musí už od augusta. V poriadku, povedal si, veď aj tak nemá teraz v lete čo robiť.

Spolu s ďalšími nováčikmi absolvoval dvojmesačný základný spravodajský kurz v školiacom stredisku v malej dedine na kraji Bratislavy. Raz sa napriek zákazu vybrali do miestnej krčmy a hneď sa stali terčom posmeškov domácich štamgastov v montérkach. Nalievajúc sa hnusne chutiacim pivom na nich ukazovali prstom a pokrikovali: „Aha, to sú tí oní... špeciálni agenti, síajej. Už ste dnes zmlátili nejakých dôchodcov? Koľko si zabil teroristov?”

Pravdepodobne to patrilo k miestnemu folklóru. Inak to však dopadnúť nemohlo. Školiace stredisko bolo už dávno dekonšpirované, ale nikto to neriešil. Nie sú peniaze, krčili plecami školitelia. Rozprávke o pekárni predsa nemohol aj tak nikto uveriť. Pekáreň s množstvom antén a satelitov na streche, do ktorej na pol ôsmu chodia mladí ľudia v oblekoch a popoludní z nej vychádzajú? Takéto krytie pôsobilo smiešne. Vlado si myslel svoje, ale neprotestoval.

Po kurze nastúpil priamo do kancelárie riaditeľa Služby. Triedil poštu a pripravoval šéfovi administratívne podklady. Mal byť stále k dispozícii. Lenže riaditeľ ráno prišiel, dal si kávu a odišiel. Celý deň chodil po stretnutiach s politikmi, lobistami a podnikateľmi, ktorí riešili svoje problémy a potrebovali od neho pomoc. Prípadne sa s ním chceli ukázať, aby stúpol ich kredit pred ostatnými. Čo mu zostávalo? Vo vládnej koalícii bolo veľa strán a s každou z nich, ako aj s jej sponzormi, potreboval byť zadobre. Do kancelárie sa vracal o štvrtej-piatej popoludní a až vtedy začal vybavovať poštu, stretávať sa s podriadenými a vydávať pokyny. Keď sa Vlado dostal domov o desiatej večer, tak bol rád. Nesťažoval sa, bol slobodný a čakal na šancu. Tú mu riaditeľ sľúbil. Bol s ním spokojný. O rok sú voľby, povedal mu, a keď všetko dobre dopadne, pôjdeš na rozviedku za šéfa 2. odboru, možno vycestuješ. Ale teraz ťa potrebujem tu.

Voľby však neskončili podľa riaditeľových očakávaní. Vystriedal ho nový riaditeľ. Ten si priviedol svojich ľudí a Vlada preradili na odbor bezpečnostných previerok firiem. Pre Národný bezpečnostný úrad analyzovali a sumarizovali informácie z vlastných evidencií a databáz. Kancelárska práca bez fantázie. Žiadne preverovanie v sídlach spoločností. Akurát šéf sekcie Juraj Strečanský, ktorý pracoval v Službe už dosť dlho, občas prišiel s požiadavkou, že do informácie treba ešte niečo doplniť, či firmu odsúhlasiť ako bezproblémovú, aj keď z podkladov to tak nevyzeralo. Tvrdil, že je to na pokyn samotného riaditeľa. Vlado urobil, čo mu povedal, aj keď vedel, že niekedy sa dôležité veci úmyselne nezasielajú alebo sa, naopak, informácie vymýšľajú podľa zvláštneho zadania. On tie podklady nepodpisoval, tak čo.

Po pár rokoch to prasklo. Niektorí vplyvní podnikatelia sa začali sťažovať politikom a poslaneckému výboru pre kontrolu činnosti, že ich príslušníci Služby vydierajú. Vraj, ak nezaplatia, nedostanú bezpečnostnú previerku. Mnohí radšej zaplatili, ale keď už boli finančné požiadavky prehnané a im hrozilo, že nedostanú veľké štátne zákazky, s ktorými už počítali vo svojich príjmoch, vzbúrili sa a prepukla aféra.

Prípad vyšetrovala prokuratúra, zvláštny tím vyšetrovateľov, riaditeľ Služby zahájil vlastné šetrenie, aj Vlado bol vypovedať, ale nedokázalo sa nič. Nikto nebol obvinený a celá kauza bola odložená s tým, že skutok sa nestal. Okrem toho sa blížili ďalšie voľby a všetci naznačovali, že by teraz nebolo vhodné rýpať palicou do hovna. Tí, čo boli podozriví, s úsmevom zo Služby odišli. Len na Vladovi zostal tieň, že v tom išiel s nimi, hoci nikdy nezobral ani korunu a do priameho kontaktu s preverovanými firmami vôbec neprišiel.

Keď tí, čo v tom boli skutočne namočení – teda riaditeľ sekcie, riaditeľ odboru, ich zástupcovia a dvaja referenti – odchádzali, usporiadali poriadnu rozlúčkovú párty. Prenajali si erotický salón na okraji Bratislavy so striptérkami, prostitútkami, neobmedzeným množstvom jedla a pitia a pozvali tam svojich kamarátov i zopár kolegov, ktorí v Službe zostávali. Vlado tam išiel tiež. Napriek tomu, že noví šéfovia všetkých upozorňovali, aby sa už s týmito ľuďmi nastýkali. Išiel tak trochu zo solidarity a ešte viac zo vzdoru. Keď ho vyhodia, premietal si v hlave cestou tam, aspoň sa rozhýbe a pôjde robiť niečo iné.

-

Vtedy, v sobotu nad ránom, sa už väčšia časť zúčastnených porozliezala po izbách. Niekto sám a kto ešte vládal, zobral so sebou jedno z pripravených dievčat. Vlado sedel sám pri stole s množstvom nedopitých pohárov, zvyškov jedla a plných popolníkov. Priknísal sa k nemu jeho – už bývalý – šéf s otvorenou fľašou Jacka Danielsa a prisadol si.

„Ahoj, nadporučík,“ prehodil Strečanský a hľadal po stole čisté poháre. „Vypiješ si so mnou? Kurva, chcel som ešte dať návrh na tvoje mimoriadne povýšenie. Ale nestihol som. Dedo ma vyrazil. Už si mohol byť kapitán.”

„Ďakujem, plukovník. O dvesto korún vyšší plat by ma z biedy nevytrhol a predvádzať sa so štyrmi hviezdičkami nemôžem, keďže uniformy nenosíme. Ale vypijem si s tebou,“ Vlado pozrel na usmiate dievčatá. „A ty čo nejdeš hore? Počul som, že sa rozvádzaš.”

„Hej, rozvádzam. Za rok mám päťdesiat, ty o dvadsať menej. Pochopíš to neskôr. A okrem toho, teraz sa mi nechce. Hovorí sa, že jebačka je pre chudobných, my bohatí si radšej vypijeme!“ Strečanský sa nahlas smial na vlastnom bonmote.

„To som už niekde počul,“ usmial sa Vlado. „Ale ja bohatý ešte nie som. Ty čo budeš teraz robiť? Rozvedieš sa, nájdeš si mladú pipku a budeš s ňou chodiť po obchodných centrách a platiť za jej nákupy? Budeš chcieť byť frajer, kúpiš si veľkú motorku, vydrbeš sa v zákrute nejakej okresnej cesty a prinajlepšom si zlomíš nohu. Počul som, že to sa často stáva policajtom na dôchodku.”

„Nebuď sarkastický,“ Strečanský konečne našiel čisté poháre a nalial do nich. „Cítim, že si na niečo nasratý. Zober si babu a choď na desať minút hore. Alebo koľko vydržíš, veď si ešte mladý. Všetko je zaplatené v našej réžii. Ja ťa tu počkám.”

„Ďakujem. Som šťastne ženatý a s manželkou sa pokúšame o dieťa, takže nemôžem mrhať silami. Okrem toho, vieš, že som mal svadbu v kostole a niektoré veci jednoducho rešpektujem.”

„Chápem a rešpektujem to aj ja. Veď vieš, že si len robím srandu. Ale teraz vážne,“ Strečanský si zapálil cigaretu a znovu dolial. „Chcem sa ti poďakovať. Za to, že si prišiel, veď tie kurvy z inšpekcie ťa kvôli tomu určite budú vyťažovať. Ale hlavne za to, ako si sa zachoval počas vyšetrovania. Mohol si nás potopiť, keby si chcel, alebo nám to minimálne veľmi znepríjemniť.”

„Ale nechcel som. Ja také veci nerobím. Neberiem peniaze, ale ani nebonzujem. A daj mi cigaretu,“ Vlado luskol prstami.

„Veď si prestal!”

„A zasa začal. Nemám teraz dobré obdobie. Fero, náš psychológ, by povedal, že potrebujem nejakú barličku.“ Zapálil si.

Strečanský sa opäť začal smiať. „Áno, Fero sa v tom vyzná. Ten potrebuje takú barlu, že už o desiatej ráno má v sebe pol fľaše vodky.”

„Fero? To som nevedel.”

„Ešte veľa vecí nevieš, Vladko. Pozri, ja som bol v Službe od jej vzniku. Zažil som veľa riaditeľov, aj Baxu som prežil. Predtým som bol vyšetrovateľ na kriminálke. Povedal som si, že prišiel čas zarobiť si, zbaliť kabelu a vypadnúť. A užiť si ten zvyšok života tak dobre, ako to pôjde. Aj ty dospeješ do takej fázy. Možno za rok, možno za päť a možno za desať. Zistíš, že sú možnosti, len ich musíš využiť. Ty máš v sebe potenciál. Videl som tvoju prácu a čítal tvoje hodnotenia. Teba nevyhodia. Si ideálny pešiak. Urobiť dobre svoju robotu, nebyť príliš iniciatívny, rýchlo chápať nové postupy a samostatne riešiť úlohy. Tak, aby tvoji šéfovia mali čas na vlastné biznisy. Možno to poviem básnicky, ale tvoj potenciál je na dobro aj na zlo. Uvidíš, čo bude výhodnejšie.“ Strečanský znova ulial z fľaše a štrngli si.

„Počúvaj, Ďuro,“ Vlado krútil pohárom a skúmavo sa zahľadel na muža naproti. „Aspoň ste si dobre zarobili?”

„Budem úprimný, dobre. Keď sa ti rysuje veľká štátna zákazka za stámilióny korún a potrebuješ jedno sprosté potvrdenie o priemyselnej bezpečnosti, tak rád pustíš päť aj desať miliónov. Všetci sú spokojní. A takých firiem je veľa. Len potom začali niektorí kričať, že sme nenažraní a preháňame to. Ale my sme ceny nezvyšovali. Oni sami začali rozbíjať systém, ktorý dobre fungoval. Ale, srať na to. Ideme ďalej. Hlavne to, čo zarobíš, musíš dobre investovať. Nemať to doma v škatuliach ako niektorí idioti, čo si myslia, že keď za pár rokov prejdeme na euro, tak tie milióny prinesú do banky a bez problémov im ich zamenia. Ja napríklad už teraz vlastním tretinu tohto výnosného podniku,“ zatočil rukou dookola, „a mám ďalšie plány. Dobré, nie? Vieš, ako to chodí. Bolo treba aj zaplatiť. Vyšetrovateľov, prokurátorov, niečo cez sprostredkovateľov šuchnúť do neoficiálnych straníckych pokladníc. Aby veci dopadli tak, ako majú. Ale aby aj spravodlivosť zostala slepá, to ti je, kurva, naozaj veľmi drahé!“ Strečanský sa obzeral cez plece, ako keby kontroloval, či je ešte niekto schopný počúvať, o čom hovoril.

„Tak, dobre.“ Vlado dopil whisky a vstal. „Ja už pôjdem. Vďaka za pozvanie. Bol to... hm... zaujímavý večer.”

„Kam by si chodil? Veď je sobota. Iba tri hodiny ráno. Ešte si vypijeme!“ Strečanský ukázal na takmer plnú fľašu pred nimi.

„Nie, vďaka. Svokor má zajtra narodeniny, sme s Evou pozvaní na obed. Zavolám si taxík a idem,“ obliekajúc si sako vyťahoval z vrecka telefón.

„Nevolaj. Máme tu svojho taxikára. Ivanka,“ kývol Strečanský na dievča pri bare. „Zavolaj Dušana, odvezie môjho kamaráta. A ty,“ obrátil sa k Vladovi, „nezabudni, čo som ti povedal. Ak budeš v budúcnosti niečo potrebovať − pomoc, peniaze, nejakú službu −, na mňa sa môžeš vždy obrátiť.”

„Vďaka. Maj sa.“ Podali si ruky.

Ivanka pristúpila k Vladovi. Bola naozaj pekná. Vlado sa divil, prečo si ju nikto neodviedol hore do izby. „Poďte, bude stáť pri zadnom východe.”

„Tu je aj zadný východ?”

„To nepoznáš? Čo vás teraz v tých školách učia?!“ hulákal Strečanský, ktorý si medzitým aj s fľašou prisadol na sedačku k zostávajúcim chichotajúcim sa dievčatám. „Vždy predsa musíš mať zadné vrátka. Alebo, ako hovoríme my, Štúrovci, backdoor,“ rehotal sa vlastnému vtipu. Dievčatá vyzerali, že to zrejme nepochopili, ale aj tak sa usmievali. Bola to ich práca.

„Aj vy pracujete tam... u tých v tej Službe?“ prehodila Ivanka počas chôdze a profesionálne si Vlada premeriavala.

„Nie,“ odvrkol. „Dokladám tovar do regálov v Tescu.“ Vzápätí ho to zamrzelo, veď tá baba sa iba normálne spýtala. Stále bol naštvaný. Nechcel si priznať, že sám na seba, a tak sa vŕšil na dievčati, ktoré si tiež zarába na svoj život ako vie a je to jej slobodná voľba.

Kto vie, keď ho inšpektori vyhodia, možno jej aj povedal pravdu.

„Prepáčte. Ďakujem. Dobrú noc.“ Nasadol do auta a nechal sa odviezť domov.

-

Nevyhodili ho. Bol síce na únavnom bezpečnostnom pohovore, odpovedal na bežné otázky, ale mal pocit, že to bola len formalita. Všetky potrebné informácie o Strečanskom a jeho spoločníkoch predsa už dávno majú. Aj zápis z tohto pohovoru len opečiatkujú, vložia do spisu a uložia v archíve. Bolo rozhodnuté, nebolo už čo riešiť a blížili sa voľby.

Prišiel nový riaditeľ. Potom ďalšie voľby a zasa nový riaditeľ. Každý si so sebou priviedol svojich známych, kamarátov, kamarátových kamarátov alebo ľudí, ktorých mu tam nominovali politici a nebolo možné ich odmietnuť. Tí vždy obsadili funkcie riaditeľov sekcií, odborov, rôznych zástupcov alebo ich po pár mesiacoch vyslali na lukratívne miesta do zahraničia ako oficiálnych styčných dôstojníkov Služby s diplomatickým krytím. Nechodili na personálne pohovory, psychotesty ani detektor lži. Ich bezpečnostná previerka bola zdrapom papiera a ešte sa sťažovali, že musia vypisovať také hlúposti ako bezpečnostný dotazník, ktorý má niekoľko desiatok strán. Nepotrebovali absolvovať základný spravodajský kurz, za mesiac sa tvárili, že všetko vedia, pretože videli niekoľko špionážnych filmov a čítali nejakú knihu od Forsytha alebo LeCarrého.

Boli prekvapení, že to v Službe nefunguje ako vo filmoch.

Že nie je možné online sledovať ľudí v teréne na monitoroch počítačov, že sa nedá okamžite dostať k ich bankovým účtom, že je takmer nemožné vybaviť odpočúvanie telefónu za päť minút alebo im vliezť nepozorovane do počítača a prezerať si ich súbory. Služobné zbrane nemali zamknuté v trezore, nosili ich so sebou a čím väčšie, tým lepšie.

Vladov súčasný sekčný šéf Viliam Kraus bol tiež človekom z tejto kategórie. Niekoľko mesiacov so sebou vláčil dvaapolkilovú pištoľ Desert Eagle, až kým mu v jednej reštaurácii nepadla na zem a nedošmýkala sa k vedľajšiemu stolu, kde pokojne večerala mladá rodina. Namiesto toho, aby odišiel, strčil pištoľ naspäť za opasok a pokojne ďalej popíjal s kamarátmi, zatiaľ čo vystrašený prevádzkar zavolal políciu. Všetko sa vysvetlilo, ale riaditeľ Služby následne vydal pokyn, aby sa služobné zbrane nosili pri stretnutiach vo verejných priestoroch iba v prípade nevyhnutnosti.

Kraus bol bývalý vojak z povolania, politruk, absolvent Vojenskej politickej akadémie Klementa Gottwalda v Bratislave, ktorý si po revolúcii ťažko hľadal uplatnenie. Pár rokov sa potuloval po ministerstve obrany ako propagačný referent. Tam vznikla aj jeho prezývka Vilko Nástenkár, ktorú nenávidel. Keď však jeho manželka napísala ministrovi sťažnosti a podala trestné oznámenie kvôli domácemu násiliu a alkoholickým excesom, musel sa Vilko s armádou nedobrovoľne rozlúčiť. Rozviedol sa, sedel doma, popíjal a nadával na nevďačný svet, ktorý nedokáže využiť jeho obrovský potenciál. Po pár mesiacoch sa predsa len rozkýval a v mieste svojho bydliska založil lokálnu bunku novej politickej strany, ktorej hviezda rýchlo stúpala. Aktívne sa zapájal do straníckych aktivít a začal o sebe tvrdiť, že je bezpečnostný expert. Obvolával redaktorov všetkých médií a vnucoval im svoje stanoviská k problematike bezpečnosti. Po volebnom víťazstve jeho kroky nemohli viesť inam, než tam, kde podľa svojho najnovšieho presvedčenia vždy patril − do Služby.

Kraus nemal Vlada rád. Prejavilo sa to aj na jednej z porád, kde Vlado náhodou zastupoval chorého vedúceho oddelenia. Vtedy Kraus odporúčal podriadeným, aby viac využívali operatívne postupy, o ktorých nedávno čítal vo výbornej českej knihe s názvom Mistři tajné služby. Viacerí chápavo pokyvovali hlavami, že si tú knihu zoženú, prečítajú a čo sa bude dať, aplikujú do svojej práce.

Do Vlada vošla škodoradosť a prihlásil sa o slovo. Vysypal zo seba, že knihu už dávno čítal a vôbec nie je aktuálna. Väčšinou popisuje postupy spred štyridsiatich, päťdesiatich rokov, odohrávajúce sa v kulisách studenej vojny, ktoré sú v dnešnej digitálnej a globalizačnej dobe zastarané a prakticky nevykonateľné. Kraus mu oponoval, že ide o excelentné kúsky špičkových špiónov a rozviedčikov z obidvoch strán železnej opony, načo Vlado kontroval, že ak by boli takí majstri, ako sa o nich píše, tak by sa predsa nenechali chytiť. Skutočný majster je podľa jeho názoru ten, koho nikdy nechytia a nepíšu o ňom žiadne knihy.

Keď porada skončila, Kraus si Vlada zavolal k sebe a ironicky mu povedal, že ho je možno v Službe škoda a uplatnenie by určite našiel aj na inom mieste.

To mal pravdu! Pred dvoma rokmi Vlada oslovili z Vojenského spravodajstva, aby prešiel k nim. Jeho vzťah k vojakom bol však dosť zdržanlivý, nehovoriac o tom, že mnohých z nich pokladal ešte za hlúpejších, ako boli jeho niektorí súčasní kolegovia. Podľa rôznych informácií sa ich vedenie menilo ešte častejšie ako v Službe a aj vrabce čvirikali, že tam stále proti sebe bojujú viaceré záujmové skupiny. Bolo iba otázkou času, kedy sa nejaké škandály dostanú na verejnosť...

-

Spomínam tu ako nejaký dôchodca a čas sa posúva stále pomalšie! pomyslel si Vlado. V tom sa dvere do kancelárie bez zaklopania prudko otvorili. Šéf sekcie Kraus pozrel na Vlada, akoby kontroloval, čo jeho podriadený robí. Našťastie, mal na stole rozložený spis s rozpracovanou firmou.

„Dobrý deň,“ pozdravil Vlado.

„Zbaľte si to tu a poďte so mnou, Lipták,“ Kraus sa snažil o prísny tón. Dokonca použil Vladovo oficiálne krycie meno, napriek tomu, že podriadených často oslovoval pravými.

„Počkám na chodbe.”

Vlado zasunul naspäť do spisu jednotlivé papiere, spis uložil do trezoru, ktorý zakódoval, obliekol si sako a vyšiel na chodbu. Zatvoril kanceláriu a pozrel na Krausa.

„Kam ideme, pán riaditeľ?”

„K najvyššiemu. Pred minútou mi volal, že mám okamžite prísť aj s vami. Čo ste zase vyviedli, Lipták? Ja za vás nič žehliť nebudem! Vždy sa tvárite ako najmúdrejší s tými ironickými poznámkami! Pravdepodobne vás chce osobne vyraziť a ja ako váš nadriadený musím byť pri tom. Ani by som sa nedivil, keby to bolo aj na špeciálneho prokurátora. Nejaké kšefty s tými previerkami, čo? Strečanský a spol. Veď my o tom tiež vieme! Raz títo podvodníci a tunelári zle dopadnú!“ Kraus zo seba vystreľoval slová s výhražným výrazom v tvári.

„Strečanského som videl naposledy pred siedmimi rokmi. Záznam je na inšpekcii a určite aj v mojom spise. A o ničom inom, kvôli čomu by so mnou chcel hovoriť najvyšší riaditeľ, skutočne neviem.”

Vlado neklamal a súčasne nechcel dať najavo, že je prekvapený a zvedavý, čo sa deje. Počas trinástich rokov v Službe nikdy nehovoril so žiadnym riaditeľom, okrem toho prvého, a myslel si, že ani jeden z nich vôbec netuší o jeho existencii.

„Poďme!“ úsečne zavelil Kraus.

Prešli chodbou, potom spojovacím traktom a zostúpili o dve poschodia nižšie. Kedysi tam sídlil zástupca, ale jeden z bývalých riaditeľov – starší pán, ktorému už nohy dobre neslúžili − si v budove bez výťahu s ním radšej vymenil priestory. Chcel ísť pôvodne až dolu, na prízemie, ale to mu z hľadiska bezpečnosti neodporúčali.

Na ďalšej chodbe zatočili doprava. Kraus zazvonil, dvere sa otvorili, prešli cez sekretariát a vstúpili do šéfovej pracovne.

Riaditeľ Igor Bory sedel aj so svojím zástupcom za veľkým stolom, kde sa konali porady vedenia. Milan Šesták, ktorému sa páčilo, keď mu hovorili námestník, svojím výzorom Vladovi pripomínal niekoho medzi bývalým nemeckým futbalistom Rudi Vollerom a hercami z nemeckých erotických filmov zo sedemdesiatych rokov. Na Tri Švédky v Bavorsku alebo Návrat do kožených nohavíc sa pred dvadsiatimi rokmi pozeral na stanici RTL. Mierne zvlnené, špinavé blond vlasy, bledomodré oči, špicatý nos a fúzy zastrihnuté pri kútikoch úst. Šesták vyzeral fakt divne, ale všetci vedeli – aj Vlado −, že za týmto výzorom sa skrýva skutočne bystrý mozog.

Riaditeľ, čerstvý šesťdesiatnik s miernou nadváhou a silnými dioptriami, pozrel na Vlada a jeho šéfa a kývnutím hlavy naznačil, aby si sadli na opačnú stranu stola.

„Vezmite miesto, páni.“ Ten starosvetský výraz sa Vladovi páčil. O Borym sa toho oficiálne veľa nevedelo. Za komunistov bol predsedom Bytového družstva v Prievidzi a neskôr, v divokej privatizácii v deväťdesiatych rokoch, prišiel k veľkému majetku. Jeho firmy vtedy pravidelne dostávali úvery od štátnych bánk, ale s ich splácaním si nerobili problémy. Všetky dlhy aj tak vyrovnal štát a banky predal zahraničným investorom. Bory bol neoficiálnym sponzorom kedysi silnej politickej strany pod vedením kontroverzného Sekáča. Keď sa neskôr jej volebný potenciál stratil, prebehol k druhej strane. Tej finančne pomohol ešte viac. Po veľkolepom víťazstve ho nový premiér urobil šéfom Služby. Chce tam mať človeka, ktorému bude môcť absolútne dôverovať, že získané informácie nezneužije na svoje obohatenie, povedal mu vtedy. V skratke to znamenalo, že už zarobil dosť a teraz by mal pomôcť jemu a jeho vláde.

Keď si Vlado sadal, kútikom oka zachytil, ako zo sekretariátu vošiel do kancelárie ešte jeden – pre neho neznámy – chudý muž a sadol si ku konferenčnému stolíku pri stene.

„Tak, pán Lipták, som rád, že vás osobne spoznávam. Iste chápete, že nový riaditeľ nemá čas ani možnosti zoznamovať sa osobne s každým príslušníkom Služby.”

„Aj mňa teší, pán riaditeľ. Len neviem, čomu vďačím za toto osobné zoznámenie.“ Vlado nevedel, čo by mal ešte dodať.

„Nemáme teraz veľa času, tak povedzme, že potrebujeme vašu pomoc.“ Riaditeľ sa nahol, zo svojho stola zobral dve zložky, položil ich pred seba a poklepal na ne ukazovákom.

Kraus prekvapene zažmurkal. Takto si to nepredstavoval! Očakával, že šéf Lánika vyrazí za nejaké hrubé porušenie disciplíny alebo služobnej prísahy. Potom príde personalista, dá mu podpísať rozkaz o uvoľnení zo služobného pomeru a spolu s ochrankou pôjdu do Lánikovej kancelárie, kde si pod dohľadom zbalí osobné veci a vypadne navždy z tejto budovy. A on chce od neho pomoc! To čo znamená? Prečo o ničom nevie? Pomaly mu začalo dochádzať, že riaditeľ Služby sa nemá prečo zaoberať niečím takým prízemným, ako je vyhadzovanie obyčajného referenta. Na to má svojich ľudí, ako je aj on, Kraus. Zamrvil sa na stoličke. Asi by som mal niečo povedať, hovoril si v duchu.

„Pán riaditeľ, ak môže byť naša sekcia niečomu nápomocná, len do toho! Povedz, moji chlapci a ja sa do toho s chuťou a elánom pustíme,“ zahlásil optimisticky a sebavedomo.

„Vlastne, ďakujem ti, Vilko, že si priviedol pána Liptáka ku mne. Myslím, že ťa teraz nebudeme potrebovať. Keby niečo, tuto Milan ti dá vedieť,“ riaditeľ otvoril prvý fascikel a prezeral si jednotlivé listy. Vlado poznal tie obaly. Bol to jeho bezpečnostný spis a ten druhý bol pravdepodobne personálny.

„Igor, pán riaditeľ, nemyslíš, že by som tu mal byť prítomný? Predsa, som jeho priamy nadriadený... Teda, neviem, o čo ide, ale spoločnými silami, veď vieš, ako to myslím, záujem Služby je prvoradý... a tak, no. Chcel by som pomôcť, že teda, ako...,“ Kraus habkal a nedokázal sformulovať zmysluplnú vetu. Z podvedomia mu vyskakovali len frázy spred tridsiatich rokov, ktoré do prostredia, v ktorom sa teraz nachádzal, vôbec nezapadali.

„Ešte raz ti ďakujem, Viliam. Môžeš ísť,“ riaditeľ ďalej listoval v spise a Šestákove fúzy sa mierne zatriasli. Vlado bol situáciou prekvapený, ale usmieval sa zatiaľ iba v duchu.

„Tak, ja teda idem,“ Kraus sa zdvihol zo stoličky. Až teraz si všimol chudého muža za svojím chrbtom. Mal pocit, že ho už niekde videl. „Dobrý deň,“ pozdravil ho zmätene a zamračene išiel ku dverám. Chudý muž neodzdravil, ale sledoval Krausa, až kým za sebou zatvoril.

Potom sa ozval. „Připadá mi poněkud přemotivovanej. A možná taky blbej.”

Bory sa usmial. „Nemôžeme zamestnávať iba géniov a profesionálov. Hovorí sa tomu personálna politika. Určite to poznáte aj vy, z vašej praxe, Jevgenij Ivanovič. Takže vám predstavujem pána Vladimíra Liptáka. Pán Lipták, toto je pán Lazutin. Z ruskej ambasády. Nehovorí síce po slovensky, ale, ako ste počuli, perfektne ovláda češtinu a slovensky rozumie viac ako niektorí Česi. Bodaj by aj nie, veď v osemdesiatych rokoch pôsobil v Prahe ako zástupca sovietskej leteckej spoločnosti Aeroflot, není liž pravda, pán Lazutin?”

„Víceméně, nicméně, jak říkáme my, Pražáci, pane řediteli.“ Lazutin vstal, presadol si na Krausovo miesto k Vladovi a podal mu ruku. „Ale navrhuji, abychom šli k věci.”

Bory zatvoril Vladov bezpečnostný spis.

„Dobre. Podľa hodnotení ste inteligentný, vzdelaný, pohotový, a tak ďalej, a tak ďalej. Takých ľudí tu však pracuje dosť. Ale vy jediný z našej firmy poznáte osobu, od ktorej niečo potrebujeme. Osobu, ktorá má teraz niečo, čo jej nepatrí. Nepatrí to ani nám, ale my, aj kolega Lazutin,“ pozrel krátko na Rusa, „to potrebujeme získať späť. Čo najskôr a hlavne bez zbytočného hluku. Musí to byť bez problémov a bez akejkoľvek, opakujem, akejkoľvek medializácie. Nič sa nesmie dostať von. Rozumiete?“ Bory pozeral Vladovi priamo do očí.

„Zatiaľ áno, len ste mi ešte nepovedali, o čo ide.“ Vlado zacítil brnenie v žalúdku. Konečne sa niečo deje! To by mohla byť pre neho šanca! Ale čo to je? Čakal na pointu.

„Poznáte muža menom Roman Paluš?“ to bolo z Boryho strany skôr konštatovanie ako otázka. „Ak áno, čo o ňom viete?”

Vlado si spomenul. Pamäť mal výbornú. „Ak myslíte toho Paluša, ktorého ja, tak je to môj spolužiak zo základnej školy. Kamarátili sme sa, býval vo vedľajšom vchode paneláku. Hrávali sme hokej, bicyklovali sa, chodili chytať ryby bez povolenia na Rendez alebo z neplatenej strany Zlatých pieskov. Po základke išiel na iné gymnázium ako ja. Viem, že potom študoval históriu, urobil si doktorát a prednášal na fakulte ako asistent. Párkrát sme sa stretli, ale už som ho asi desať rokov nevidel. Údajne zo školy odišiel niekam do Trnavy alebo do Piešťan, neviem presne, čo teraz robí. Čierne vlasy, vždy ich nosil dlhšie, jazva na ľavom líci. Raz sme mali – vtedy sa nám to zdalo geniálne – taký nápad, spúšťať sa na starých bicykloch z kopca nad Račou. Ja som mal celkom šťastie, iba rozbité koleno. Romanovi však nejaký konár roztrhol líce a takmer prišiel o oko. Krásne zábavky detstva! Ale teraz som ho nehľadal, ani cez internet. Takto ste si ho vylustrovali? Cez môj spis, kde sa uvádza, na akú základnú školu som kedy chodil? To je dobré, aspoň teraz viem, prečo sa tam dávajú aj takéto veci.”

Riaditeľ prikývol. „Áno, je to on. Dobre. Teraz si preberieme technické veci.“

III. Piešťany 12:30

Na stôl padla posledná obrátená karta, pikový kráľ. Chvíľu bolo ticho a potom sa ozval Maroš. „Zvyšujem o tri tisíc,“ zahlásil, hodil pred seba žetóny a vyzývavo sa pozeral po ostatných hráčoch.

„Fold,“ Roman Paluš odhodil dve karty, ktoré mal pred sebou.

„Prečo nehráš ďalej, ty hajzel? Deväťkrát z desiatich vždy položíš, keď mám dobré karty,“ rozčuľoval sa Maroš.

„A prečo by som mal pokračovať? Ste čitateľní ako môj dedo, keď babke tvrdil, že ide poliať záhradu a pritom išiel do krčmy. Ty,“ ukázal Roman na Maroša, „vždy, keď máš dobré karty, pregĺgaš a ohryzok ti behá hore-dole. Silvo zasa vzdychá, krúti očami a tvári sa, že nič nemá. A Majko, to je škoda hovoriť. Ten keď má karty, tak sa tvári, ako keď si pri internete honí cicinu.”

„Ty úchyl, ty ho pri tom sleduješ?”

„Našťastie nie, ale raz som vošiel do kancelárie a videl som to asi tri sekundy naživo. Úplne mi stačilo.”

„Majko, prečo nejdeš radšej za nejakou štetkou? To ťa stále baví len tak?“ Maroš rukou imitoval masturbáciu.

„Nestarajte sa do mňa, to je moja vec,“ červenal sa odhalený hriešnik.

„To je pre neho drahé, teraz šetrí,“ Silvo si sústredene prezeral karty.

Roman odhodil zvyšné žetóny. „Končím,“ zahlásil a vystrel si chrbát. „Už ma to nebaví. Keď si budem chcieť poriadne zahrať, pôjdem radšej do kasína na turnaj. Mohol by som ďalej hrať aj s vami a oberať vás o peniaze, ale to by ste zasa boli na mňa nasratí. Takže nebudem, lebo vás mám rád, aj keď ste chuji.”

Za oknami kancelárie, kde sídlila v prenajatých priestoroch firma Tretia komerčná, s.r.o, sa zaťahovala obloha a padali prvé kvapky. A to meteorológovia sľubovali dlhé babie leto so slnkom!

„Ale včera v klube bolo fasa, nie?“ ryšavý Silvo si odpil z plechovky piva. „Hlavne, keď tie baby začali tancovať na stoloch hore bez. O čom si sa bavil s tým Rusom, Roman? Ste sa hádali a potom išli von. On sa už nevrátil, ani ty. Čo si ho zarezal, či čo?”

„Ale hovno,“ Roman trochu zneistel. „Nehádali sme sa, debatovali sme o ruských cároch. Tvrdil, že to boli skvelí ľudia a dokonca humanisti. Tak som mu oponoval, lebo neznášam, keď je niekto takýto nekritický. Už mal dosť vypité, asi odišiel do hotela.”

„Ty si s tým dejepisom nedáš pokoj. Koho to zaujíma?” zahlásil Maroš.

„Náhodou, mňa áno, rozpráva také zaujímavé veci. Ako minule, keď išiel šéf do Izraela a Roman mu hovoril, nech sa ide pozrieť aj na miesta, kde bojovali križiaci s tým Saladinom. Čo hovoril, že tam sťali toho... Renauda. To som videl aj v telke, ale Roman tvrdil, že to bolo ináč a že filmy sa musia prispôsobiť schéme tej... cieľovej skupiny. Vraj mám radšej pozerať dokumenty. Však, Roman?“ Majo sa vždy Romana zastával, pretože on sa k nemu správal normálne, nie ako tí dvaja idioti, ktorí sa zasa začali smiať.

„Áno, Majko, áno. Ty len pozeraj tie dokumentárne filmy. Vždy ťa tak vzrušia, že si ho potom ideš honiť pred počítač,“ Maroš so Silvom sa rozrehotali ešte viac.

Kým sa tí traja hádali a nadávali si, Roman sa pozrel na displej mobilu. Stále nič. Neozýva sa. Asi skočí za šéfom osobne. Pôjde sa najesť, dá si kávu a vyrazí za ním. Už dlho sa nič nedialo, žiadna väčšia práca, len samé omrvinky. To znamená menšie peniaze pre všetkých. Navyše, po včerajšku sa potreboval prevetrať a schladiť na daždi. Bohvie, čo teraz robí a kde je ten Rus?

„Idem von,“ zahlásil ostatným. „Nechoďte zatiaľ nikde mimo mesto, aby sme sa mohli zísť, keď bude treba.”

Zišiel po schodoch a cez dvor prešiel k priechodu na Winterovu ulicu. Ich firma sídlila na dobrej adrese priamo v centre. Zahol doľava a po pár desiatkach metrov vošiel do jednej z reštaurácií na pešej zóne. Obedové menu už nemali, tak si objednal rezeň a malé pivo. Vytiahol mobil a hľadal na internete nejaké správy na spravodajských portáloch, ktoré by možno mohli súvisieť s tým, čo sa stalo včera.

IV. Diaľnica D1 13:15

Displej na prístrojovej doske ukazoval čas v peknej svetlozelenej farbe. Vlado Lánik išiel po diaľnici medzi Trnavou a Piešťanmi stošesťdesiatkou a cítil sa veľmi spokojný. Pohodlný Passat bolo pôžitkom ovládať. Hoci sa hnal v ústrety búrkovým mračnám, dážď bol ešte ďaleko a Vlado sa mohol sústrediť na svoje myšlienky. Keby mu niekto pred tromi hodinami povedal, čo bude teraz robiť a aké veci sa dozvie, s istotou by si pomyslel, že je šialený.

Námestník mu všetko stručne vysvetlil. Jeho bývalý kamarát Roman Paluš sa dostal k niečomu veľmi, ale skutočne veľmi dôležitému. Je potrebné ísť za ním a musí to byť niekto, koho pozná, aby zistil, či sa s tým Paluš stihol aj bližšie oboznámiť a niekomu niečo posunúť ďalej. V každom prípade je nutné získať to od neho – za sľub beztrestnosti. V tejto i v iných záležitostiach − Vlado len otváral oči, keď sa od Šestáka postupne dozvedal detaily.

Začal tam, kde končila Vladova posledná informácia o Palušovi. Rozviedol sa s manželkou, trochu začal piť a na oslave bratrancovej tridsiatky sa zoznámil s Emilom Kohútom z Piešťan − vtedy ešte vysokým funkcionárom policajného zboru, ktorý však medzitým požiadal o uvoľnenie zo služobného pomeru. Asi si padli do oka, pretože Kohút mu ponúkol miesto vo svojej firme, napriek tomu, že Roman nemal s takýmto podnikaním žiadne skúsenosti. Chlapík práve zakladal Tretiu komerčnú. Firma mala široký záber aj vďaka kontaktom, ktoré si Kohút vybudoval v meste, kraji, na ministerstvách, ale aj v rôznych častiach Slovenska. Od zabezpečovania strážnych a bezpečnostných služieb, vymáhania pohľadávok až po obchodovanie s vojenským materiálom. Vtedy si Vlado spomenul, že práve takúto firmu asi pred štyrmi rokmi preverovali a previerku aj dostala. Na Romanovo meno vtedy nenarazil, nefiguroval totiž v štatutárnych orgánoch firmy, ani nebol oficiálnym zamestnancom. Pracoval pre nich len na dohodu.

Podľa námestníkových slov začala mať Tretia komerčná v poslednom roku problémy a Kohút to už so svojimi pololegálnymi aktivitami preháňal. Usiloval sa kúpiť od ministerstva obrany vyradené tanky za cenu šrotu a v spolupráci s českým a poľským partnerom ich chcel vyviezť ako funkčné do štátu v rovníkovej Afrike. Podobný obchod urobil už pred niekoľkými rokmi. Doba sa však zmenila. Samozrejme, aj teraz síce podplatil na ministerstve a v licenčnej komisii niekoľkých úradníkov. Prišla však zmena vlády a oni už nemali ten vplyv ako kedysi.

Kohút sa im vyhrážal a zastrašoval ich. Tlačil na svojich klientov, aby platili za služby ochrany objektov viac a viac, začal robiť obchody s odpočtami DPH cez dodávky fiktívneho materiálu z Maďarska a Nemecka a od daňového úradu dostával, napriek kontrolám, mesačne státisíce eur vo vratkách. Na papieri nakupoval a predával celé výrobné linky a množstvá vagónov s nerastnými surovinami. Reálne peniaze si odnášal v kufríkoch do daňových rajov. Vyzeralo to, že chce opustiť Slovensko.

Takýmito spôsobmi si znepriatelil a poštval proti sebe veľa ľudí. Aj bývalí kamaráti na vysokých postoch už dávali od neho ruky preč. Služba odoslala viacero informácií na úrad boja proti organizovanej kriminalite, finančnú políciu, daňové riaditeľstvo a v blízkej dobe sa slučka už-už zatiahne. Ak bude Roman Paluš spolupracovať a urobí, čo od neho bude Vlado požadovať, nebude obvinený spolu so svojím šéfom. Naopak, má šancu aj na nejakú finančnú injekciu z takzvaných osobitných finančných prostriedkov na štart do nového života.

Námestník odbehol a keď sa o dve minúty vrátil, držal v rukách veľkú oranžovú obálku. Začal vykladať jej obsah na stôl a pri tom Vlada inštruoval.

„Desaťtisíc eur v päťstoa stoeurových bankovkách. Z rozpočtovej kolonky Osobitné finančné prostriedky,“ zasmial sa.

„No, aspoň niektorí naši operatívci nebudú toľko míňať. Viete, pán Lazutin, nemáme veľký rozpočet,“ obrátil sa k Rusovi.

„Jo, já vím. Čtyřicet milionů ročně je opravdu málo,“ Lazutin nasadil zúčastnený výraz. „Ale když všechno dobře dopadne, naše strana je připravena taky přispět a spolupodílet se na nákladech.”

„To máte na výdavky − na hotel alebo priamo pre Paluša,“ pokračoval námestník. „Platobná karta pre prípad núdze, je na nej ďalších tridsaťtisíc. PIN je 1099. Maximálny jednorazový výber je desaťtisíc. Kryptovaný mobil. Viete, že šifruje iba vtedy, keď voláte s osobou, ktorá má tiež takýto prístroj. Má v pamäti len dve čísla rýchlej voľby. Jednotka je riaditeľ, dvojka som ja. Ozvete sa Jednotke hneď, ako sa s Palušom dostanete do kontaktu. Potom priebežne, keby bolo niečo treba. Kľúče od Passatu, nedávno kúpeného. Má najazdených len päťtisíc kilometrov, tak naňho dajte pozor. Zaparkovaný je neďaleko, na rohu Kutuzovovej a Vajnorskej. A ešte niečo,“ námestník Šesták siahol dozadu pod sako a položil na stôl Glock 19. „Plný zásobník. Pätnásť nábojov.”

„Ale ja mám predsa svoju zbraň! V kancelárii, v trezore, môžem si ju ísť zobrať,“ namietal Vlado.

Riaditeľ si odkašľal. „Na to zabudnite. Nemáme čas. Okrem toho, tá pištoľ je skutočne len pre istotu. Použiť len v prípade najkrajnejšej núdze, v sebaobrane, rozumiete?!”

„Povolenie zabíjať teda nemám?“ Vlado sa snažil zamaskovať svoju nervozitu vtipom.

„Nežartujte, pán kolega. Podľa záznamov ste strieľali naposledy pred pol rokom. Skutočne, to nie je sranda. Do svojej kancelárie sa už nevrátite. Teraz zavolajte manželke, že máte súrnu prácu mimo Bratislavy a neviete, kedy sa vrátite. Dnes je štvrtok, tak povedzte, že najneskôr v nedeľu ste doma,“ riaditeľ vzdychol. „Ideálne by bolo, keby sa to vyriešilo ešte dnes, najneskôr zajtra. Ale musíme si nechať aj časovú rezervu.”

„Svoj mobil si môžem nechať?“ spýtal sa Vlado. „Keby náhodou volala žena s niečím naliehavým.”

„Nechajte si ho, ale nevolajte z neho. Viete, že keby ste skúšali niečo iné, tak to zistíme. Ale, opakujem, máte našu plnú dôveru. Všetkých troch ako tu sedíme. Palušovi nevolajte, kontaktujte ho osobne. Už viete, kde ho máte hľadať.”

„Pôjde niekto so mnou? Tak, aby som o tom nevedel, alebo sa tváril, že neviem, keď budem vedieť a vy by ste o tom vedeli?“ Vlado si chcel byť istý, či sa má spoliehať iba sám na seba.

Riaditeľ s námestníkom pozreli sa seba. „Nie, nemalo by to byť. Aj keď vylúčiť sa to nedá,“ riaditeľ kývol smerom k Rusovi. „Aj pán Lazutin nám prisľúbil, že sa takýchto aktivít zdržia, však pán kolega?”

Lazutin sa usmial a ironicky poznamenal. „Ano. Nemáme tady až takové možnosti. I když to taky nelze vyloučit. V sázce je hodně.”

„Preto sa vám aj snažíme pomôcť.“ Bory vstal, podal Vladovi ruku. „Ešte nejaké otázky, pán Lipták?”

„Otázky by aj boli, ale neočakávam, že by som dostal vyčerpávajúce odpovede.“ Vlado si to pomaly urovnával v hlave.

„Sme dohodnutí. Viete, čo máte robiť. Veľa šťastia.”

To bolo asi pred hodinou. Vlado si zobral veci od námestníka, vyšiel s ním k autu, naštartoval, zakýval a pohol sa smerom k diaľnici. Už za Červeníkom si všimol, že sa za ním drží zelený ford s bratislavskou ešpézetkou. Prešiel do odbočovacieho pruhu smerom na Piešťany, Ford sa stále držal za ním. Buď mu takýmto okatým sledovaním chcú dať najavo, že sú s ním, alebo to robia naozaj veľmi nešikovne. Sledkárov ani ich autá nepoznal. Vždy tvorili osobitný svet a riadili sa iba pokynmi nadriadených a svojou praxou. A možno títo patria k tomu Rusovi, ale takí amatéri? Ešte existovala možnosť, že je to len náhoda, na tie však Vlado príliš neveril.

Kašľať na to! Ide do Piešťan a urobí, čo sa od neho očakáva. V hlave mu zneli Boryho slová na záver − dal mu slovo, že keď všetko dobre dopadne, bude si môcť vybrať akúkoľvek funkciu v Službe – samozrejme, okrem riaditeľa a jeho zástupcu, dodal pobavene, – alebo styčného dôstojníka kdekoľvek vo svete, kde má Služba zastúpenie.

Vyšiel z diaľnice, spomalil a minul tabuľu s názvom mesta. Vie, čo má robiť a tých, čo idú za ním, si všímať nebude.

V. Veľvyslanectvo USA 12:00

George Patrick Wolski sa pozeral cez nepriestrelné sklo na námestie pod sebou. Zvláštne, vyzerá úplne normálne, keď je vsadené v okennom ráme, pomyslel si. Zaťukal naň. Zvuk sa tiež ničím nelíšil od bežných skiel. Tie bezpečnostné opatrenia mu niekedy liezli na nervy! Ale keď sa im podriaďuje aj prezident, pravdepodobne budú na niečo dobré. V tejto krajine bol už takmer pol roka a pomaly si začínal zvykať. Miesto veľvyslanca dostal od prezidenta za odmenu, pretože mu finančne aj materiálne pomáhal vo volebnej kampani. Wolskeho rodina už tretiu generáciu vlastnila sieť supermarketov a rýchločistiarní vo Wisconsine. Časy, keď jeho prapradedo na konci devätnásteho storočia predal všetok skromný majetok v Krakove, v Hamburgu sa aj s rodinou nalodil a pristál v New Yorku, kde jeho potomkovia zrealizovali svoj americký sen, tvorili už len príjemnú spomienku pri pravidelných rodinných stretnutiach na jeho veľkej chate v Oak Creek pri Michiganskom jazere. Peňazí mali teraz dosť, tak si to chcel Wolski vyskúšať aj v politike.

Predtým nemal žiadne znalosti z diplomacie, ale počas prípravy na State Departmente ho školiaci úradníci a teritoriálni experti upokojovali. Vraj sa nemá trápiť, všetko sa za pár týždňov naučí a jeho hlavnou úlohou v cieľovej krajine bude reprezentovať vlasť a obhajovať prezidentovu politiku.

V Európe bol dovtedy dvakrát. Na desiate výročie svadby v Paríži a na dvadsiate v Ríme. O ďalších desať rokov sa mu už nikam nechcelo. Keď sa ho úradníci z ministerstva pýtali, či vie, kde je Slovensko, povedal, že nevie presne, ale myslí si, že pravdepodobne niekde na juhovýchode Európy, pri Stredozemnom mori. Výborne! povedala šéfka odboru pre strednú Európu, ste len kúsok vedľa. Wolski nevedel, či to tá ženská myslela ironicky, alebo ho chcela iba povzbudiť.

Oboznámil sa trochu s históriou a reáliami krajiny, dostal potrebný agremant a vycestoval aj s manželkou do malej európskej krajiny. Deti už boli dospelé, dcéra pracovala v realitnom biznise a syn študoval na Columbijskej univerzite. Možno ich prídu cez ďalšie leto pozrieť. Cestou zo Schwechatského letiska popri lese vrtuľových veterných elektrární ho ako prvé na blížiacej sa Bratislave upútal už z diaľky viditeľný most s vežou pripomínajúcou kladivo. Tajomník z veľvyslanectva mu vysvetlil, že to pri výstavbe bolo zrejme myslené ako symbol pokroku budovania komunizmu.

Niekoľko dní po príchode odovzdal poverovacie listiny prezidentovi. Starší pán mal zrejme záľubu v hokeji, pretože keď po oficiálnom akte sedeli pri občerstvení v salóniku prezidentského paláca, tak sa Wolskeho neustále pýtal na slovenských hráčov v NHL a dohodu majiteľov klubov s hráčskou asociáciou. Závisela od nej predsa existencia ďalšej sezóny! Veľvyslanec sa musel priznať, že sleduje skôr futbal − americký, zdôraznil − a bejzbal. Potom prísne pokarhal svojho tajomníka, že ho o prezidentových záľubách neinformoval. Keby pracoval v niektorom z jeho supermarketov, a nie pre vládu Spojených štátov, tak by ho na hodinu vyrazil! Neskôr si už tajomník dal záležať.

Niekoľkokrát sa už stretol aj s novým premiérom, dynamickým mužom, mladším ako on. Navzájom sa uistili o obojstrannej podpore a Wolski mohol sám pre seba len spokojne skonštatovať: „Celkovo je to tu v pohode.“ Postupne sa dostal do diplomatického stereotypu. Čítal a podpisoval informácie, reporty, depeše a šifrované správy od pracovníkov veľvyslanectva pre ústredie a rozdeľoval prácu pri inštrukciách, ktoré prichádzali z ústredia. Malý štát, žiadne veľké problémy! Všetci v Európe síce teraz hovoria o kríze, ale podľa rozprávania jeho starého otca vyzerala kríza inak a hlavne − na kríze predsa začala jeho rodina zarábať, keď rozbehli biznis so sieťou lacných supermarketov.

Interkom na stole zabzučal. Ozval sa sekretárkin melodický hlas.

„Je tu Tom Ongetti, pane.”

„Ďakujem, Lilian, nech ide ďalej.“ Čo sa zasa deje? zanadával v duchu. Toho chlapa nevidel asi dva týždne a určite by ďalšie dva bez jeho spoločnosti vydržal.

Tom Ongetti vošiel, kým za ním doznieval ženský smiech. Mladý tridsiatnik mohol byť jeho synom. Ale tomu by som určite nedovolil robiť takú robotu, škodoradostne si pomyslel Wolski.

„Dobrý deň, pane.”

„Dobrý, Tom. Čo sa deje? Teda, predpokladám, že sa niečo deje, lebo vaše pravidelné hlásenie som podpisoval pred týždňom. Našli ste snáď plošticu na recepcii?”

„Máme čerstvé informácie z dvoch zdrojov, že sa na Slovensku nachádza niečo, po čom veľmi túžia Rusi,“ Ongetti sa tváril, že nepočul ironickú poznámku veľvyslanca.

„A čo to je?”

„To ešte presne nevieme, pane, ale pracujeme na tom.”

„To je úžasné! Niečo, ale nevieme čo. A čo teda vieme o tom niečom?“ Wolski bol stále ironický. Podriadeným treba dať najavo svoju prevahu, to ho učil už jeho otec.

„Pokúsim sa to zhrnúť.“ Ongetti si bez vyzvania sadol.

Veľvyslanec zdvihol obočie. Títo ľudia sú niekedy skutočne drzí! To je tým, že na nich nemá taký dosah ako na bežný diplomatický personál. Veď aj manželka mu hovorila, že videla tohto štramáka, ako sa na jednej spoločenskej akcii nahlas rehotal, keď sa pri vystúpení folklórneho súboru zrútil opitému hráčovi z pódia ten nástroj, ktorý tu volajú cimbal. Inokedy sa zase pretláčal rukami s pripitým štátnym tajomníkom ministerstva vnútra. Keďže sa nevedeli dohodnúť, kedy začať tlačiť, Ongetti si strhol kravatu a požiadal slečnu z diplomatického protokolu, aby im zviazala spolu ruky. Štátny tajomník bol z toho úplne nadšený, lebo presne tak to vraj videl na jednom športovom kanáli, a okrem toho − symbolizuje to slovensko-americké priateľstvo! Dokonca chcel tú fotografiu podsunúť aj do bulvárneho denníka ako svoje píár, ale našťastie sa ho podarilo presvedčiť, aby to nerobil.

Za ten rok, čo tu bol, sa Ongetti naučil aj slušne po slovensky, hoci Wolski tomu neveril. Určite im tie slovíčka a frázy pumpujú v hypnóze do podvedomia v nejakých výcvikových laboratóriách v Langley a potom sa v cudzine predvádzajú a oblbujú ostatných, ako ľahko im ide učenie cudzieho jazyka.

„Máme informácie, že ruský veľvyslanec bol dnes ráno u premiéra. Aj s Lazutinom. Hneď potom si dal premiér zavolať šéfa Služby Boryho, ktorý opustil úrad vlády aj s Lazutinom, odišli do centrály a Rus tam stále je. Jedine, že by odišiel nejakým vchodom, o ktorom nevieme.”

„Kto je ten Lazutin?”

„Je z ruskej rozviedky, ale oficiálne ju tu nezastupuje. Ich zástupcom je Razdumov, už som bol s ním aj na obede. Priznal sa mi, že ho tá práca nebaví. Ale my vieme, a predpokladám, že aj slovenská Služba vie, že Razdumov je len nastrčená figúrka a všetky bezpečnostné veci idú cez Lazutina. Ten pracoval ešte pre starú KGB. Ako zástupca sovietskej leteckej spoločnosti v Prahe pod diplomatickým krytím, neskôr absolvoval misie v Afganistane, Sýrii a Čečensku. A myslím, že aj on vie, že my vieme. Je to taká klasická hra.”

„Tieto vaše hry!“ Wolski ich nemal rád. Nerozumel tomu. Nerozumel týmto tajným službám a ich hrám. Vždy v tom tušil nejaké problémy. Často z toho niečo smrdelo a ohrozovalo hladký beh diplomatických, uhladených a do seba pekne zapadajúcich koliesok.

„A čo teda navrhujete?”

„Sledovať vývoj situácie a priebežne informovať. Ústredie, samozrejme aj vás, pane. Máme človeka na vysokej pozícii v ich Službe, ktorý nás bude informovať, keď niečo zistí. A sľuboval, že zistí.”

„Dobre, Tom. Hlavne opatrne. Ozaj, a ako je to u nás? Vy ste oficiálny liason officer alebo tu máme ešte niekoho iného, ako Rusi, a vy sa tu len tak kamuflujete? Priznám sa, niekedy sa v tom úplne nevyznám,“ veľvyslanec krútil hlavou.

Ty nerozumieš veľa veciam. Možno tak, ako sa dokladá tovar do regálov vo výške očí a ako sa kalkulujú zľavy v supermarkete, pomyslel si Ongetti. Nahlas však povedal: „Nie, pane, nič také, ja som ten, za koho ma považujete. Naša agentúra v týchto veciach presadzuje otvorenosť a dobré vzťahy. Chcem informovať o celej záležitosti naše ústredie a potrebujem váš formálny súhlas.”

„Tak informujte. Môj formálny,“ veľvyslanec zdôraznil posledné slovo, „súhlas máte. Čiže vy máte niekoho v ich Službe? Pozor na to, to je citlivá záležitosť! Sme predsa spojenci, členské krajiny NATO. Nechcem tu žiadne takéto problémy! Sledovať spojencov, to nie je len tak. Veď nám oficiálne dávajú informácie. Či nie?”

„Dávajú, pane. A my ich nesledujeme. Ale každá tajná služba si vždy necháva niečo pre seba. A na to slúžia takíto ľudia. Myslia si o sebe, že sú nedocenení, bývajú prehnane ambiciózni, chcú byť dôležitejší, než naozaj sú a túžia mať svoje tajomstvo. Niekedy môžu byť aj nebezpeční, ale to je riziko, ktoré s nimi treba podstúpiť. Tento žiadnu oficiálnu spoluprácu s nami nepodpísal, nedostáva ani žiadne peniaze. Anglicky hovorí len veľmi biedne, bavíme sa v slovenčine. Pred svojím šéfom má krytie, že zasa on odo mňa získava nejaké tie informácie pomimo. Takže mu občas niečo dám aj od našich, ale, samozrejme, nič dôležité,“ Ongetti sa uškrnul.

„Tento je, prepáčte za výraz, až nadržaný, aby mohol pre nás robiť. Slangovo sa tomu hovorí užitočný idiot.”

„A čo druhý zdroj, ktorý ste spomínali?”

„Ten by som si zatiaľ radšej nechal pre seba, pane.”

„Dobre, dobre, to je vaša zodpovednosť. Snažte sa postupovať tak, aby som sa do tej záležitosti nemusel zapojiť ja a vysvetľovať kdejaké neštandardné veci a postupy.“ Wolski pozrel zasa cez okno, spomenul si na sklo. „Keď už ste tu, chcel som hovoriť aj o bezpečnostných opatreniach. Nezdajú sa vám niekedy prehnané? Tie sklá, zábrany, výstražné zariadenia. Čo sme niekde v Iráne?”

„Asi ste mysleli Irak, pane. V Iráne už nemáme ambasádu vyše tridsať rokov,“ decentne ho upozornil Ongetti.

„Áno, áno, ten bastard Chomejní, spomínam si,“ Wolski sa rýchlo opravil. „Ako republikánski študenti sme si vtedy kupovali toaletný papier s jeho podobizňou a nadávali na Cartera a na jeho neschopnosť. Myslel som, samozrejme, Irak.”

„Tie opatrenia vychádzajú zo schváleného manuálu a z indexu bezpečnosti krajiny, ktorý sa pravidelne aktualizuje. Buďte rád, že nie ste v Iraku. Tam by ste chodili v nepriestrelnej veste a sprevádzala by vás čata zo špeciálnych jednotiek námornej pechoty.”

Veľvyslanec sa zatváril kyslo. „Možno by tu mali platiť bezpečnostné pravidlá aj na niektoré ich jedlá. Už ste skúsili také tie múčne hrudky poliate divným páchnucim syrom a posypané zvyškami prepálenej slaniny? Hovoria tomu bryndzové halušky. Ich premiér ma to nútil jesť, presviedčal ma, že to je výborné národné jedlo. Vyzeralo však, akoby tú porciu jedol už niekto predo mnou. Niečo strašné, nechutné!”

Ongetti sa zasmial. „Mne stačilo, keď som to len zacítil. Na oficiálnej večeri, ktorú vlani usporiadal riaditeľ Služby pre všetkých styčných dôstojníkov, som sa ospravedlnil a vyhovoril na alergiu na mliečne výrobky. Riaditeľ ma poľutoval, že prídem o takú lahôdku, a dal mi doniesť steak.”

„Vidíte, to je ten rozdiel medzi nami. Vás v Langley učia, ako bezočivo a súčasne dôveryhodne klamať, a mňa učili na veľvyslaneckej príprave, ako klamať a pritom sa usmievať a tvrdiť, aké je jedlo výborné,“ veľvyslanca až striaslo.

„Nezúfajte, pane,“ mladý muž sa postavil, zaklopal na nepriestrelné sklá a ukázal dolu na námestie. „O chvíľu začnú na námestí stavať stánky, začnú sa − ako miestni hovoria − Vianočné trhy. Odporúčam vám ich navštíviť! Tam sa varí skvelo. Bravčovina s opraženou cibuľkou a horčicou v žemli, opekané prasiatka, horúci silný punč, varené víno,... Minulý rok som tam chodil pravidelne. Dobrá nálada, zábava, stretnete vplyvných ľudí a dozviete sa zaujímavé veci.”

„Asi to prenechám zasa vám,“ veľvyslanec sa pozrel na Ongettiho. „Vy sa pokúšate byť stále vtipný, však, Tom?”

„Som z Brooklynu a mám to po otcovi. Ten sa na všetko pozeral optimisticky a aj mne to vštepil.”

„A čo robí váš otec?“ veľvyslanec si zbežne preletel osobné spisy všetkých pracovníkov ambasády, ale Tomove záznamy tam nenašiel.

„Teraz už nič. Užíva si dôchodok na Floride a určite obzerá mladé baby. Moja mama zomrela, keď som mal dvadsať. Otec skončil s prácou, keď som doštudoval a prijali ma na výcvik do Langley. Odišiel na dôchodok relatívne mladý, chcel si ešte užiť. Predtým bol lekárnikom.”

„Lekárnik? To je seriózne povolanie.”

„Otec bol v mladom veku dosť nekonformný,“ Ongetti sa zasa smial. „Rád spomína, že svoju lekárnickú kariéru začal na festivale vo Woodstocku. Pršalo, bolo sychravo, tak začal ako jeden z mála predávať legálne chemické látky – aspirín, vitamíny, a slušne si tým privyrobil. Až tak, že si po koncertoch kúpil staré auto a keď sa na ňom vrátil domov, vŕtalo mu v hlave, koľko sú ľudia ochotní dať za lieky. Stará mama mu požičala peniaze, prihlásil sa na kurz, spravil skúšky, dostal licenciu. Nastúpil najskôr ako pomocný lekárnik u starého Nemca v susedstve, predsa len, lekárnictvo nie je pre Talianov typické. Keď sa narodila sestra, už mal vlastnú lekáreň, keď som prišiel na svet ja, prevádzkoval dve. Viac nechcel, tvrdil, že nás slušne uživia a k normálnemu životu nám nič nechýba. Je to skvelý chlap. V lete ho sem chcem dotiahnuť aspoň na dva týždne. Kúsok do Viedne, Budapešti, Prahy, za pár hodín sme autom v Benátkach. Ešte nikdy nebol v Európe.”

„To je od vás pekné, Tom. Takže, choďte robiť svoje veci a priebežne ma informujte.”

„Rozumiem, pane.”

Tom Ongetti vyšiel od veľvyslanca a cestou poslal vzdušný bozk sekretárke Lilian. Vytiahol z vrecka telefón a vyťukal číslo na svoj zdroj v Službe. Zistí, či je niečo nové, aj keď sa dohodli, že ozývať sa bude Orol. Také kódové označenie mu pridelil a tak ho nazýval aj vo svojich správach. Zdroj Orol. Ongetti sa vždy v duchu smial, keď si spomenul, ako rád mu Orol ukazoval svoju pištoľ a hovoril, že také podľa jeho informácií používa aj ochranka prezidenta Spojených štátov. Keď je niekto ochotný vláčiť so sebou takú ťažkú búchačku, ako je Desert Eagle, zaslúži si aj vzletné označenie. Orol.

VI. Piešťany 13:15

Roman Paluš zazvonil pri dverách šéfovej kancelárie. Po zabzučaní potlačil dvere a vošiel dnu. Emil Kohút sedel aj so svojím účtovníkom nad papiermi.

„Ahoj, Romanko. Čo máš? Práve tu s Ervínom riešime obchody,“ ozval sa Kohút a účtovník Ervín Kužela pokýval hlavou. Jeden z najkreatívnejších účtovníkov v strednej Európe, s obľubou o ňom vravieval Kohút. Pomáhal s optimalizáciou zisku viacerým firmám aj súkromným osobám a za svoje služby si nechával kurevsky dobre platiť. Roman si však myslel, že Kohút Ervína preceňuje.

„No, aj kvôli tomu som tu. Nejako je ticho, Emil. Obchody sa nehýbu, nič sa nedeje. Ani chlapci nemajú čo robiť, nudia sa a potom vymýšľajú sprostosti.“ Roman si sadol a zapálil cigaretu.

Pozeral na steny okolo seba. Zarámované fotografie z ciest po svete: Kohút v tropickej prilbe s domorodcami v amazonskom pralese, Kohút s jarmulkou na hlave pri Múre nárekov, Kohút v safari obleku a ulovenou zebrou v Keni, Kohút s klokanom v austrálskom buši, Kohút v Porsche Carrera v Monaku... Narcisove dobrodružstvá, pomyslel si Roman. Samozrejme, všetko išlo do nákladov firmy ako služobné cesty. Príliš sa predvádza, to nie je dobré.

„Vieš, ako je to teraz. Nová vláda, nové vedenie polície, všetci sa chcú ukázať, ako bojujú so zločinom. Sám som to ako policajt zažil, keď sa menili vlády. Musíme sa trochu držať vzadu. Len účtovne dotiahneme nejaké obchody, do konca roka si dáme pauzu a potom to zasa rozbehneme vo veľkom štýle.“ Kohút nervózne posúval papiere po stole. Klameš, pomyslel si Roman. Skôr to vyzerá, že balíš a zmizneš niekam do teplých krajín. Doslovne.

„Počúvaj, Romanko. Dám ti desaťtisíc; daj po dve chlapcom, nech idú na dovolenku, zvyšok si nechaj ty. Ale vlastne ty teraz ani tak veľmi peniaze nepotrebuješ, nie? Veď si mi minule hovoril, ako si zarobil na tých idiotoch. To sa mi páčilo!“ Kohút sa škodoradostne zasmial a Roman si v duchu nadával, že sa mu o tom vôbec zmienil. V ten večer dosť vypil a chcel sa pochváliť, že aj on si vie zarobiť peniaze vlastnou hlavou. Ale pre Kohúta to boli drobné, z ktorých nechcel ani podiel. Za to by si kúpil maximálne nejaké športové auto.

Kohút otvoril trezor a odrátal dvadsať päťstoeuroviek. Potom prihodil ešte štyri. „Na, tu máš. Dvanásť,“ položil ich pred Romana. „Dvanásť do tucta. Ako boli niekedy tie vtipy v Roháči, pamätáš si? Len škoda, že tam neuverejňovali aj o policajtoch. Tie boli dobré. To je na dva mesiace, musí stačiť.”

„Bude musieť. Emil?”

„No?“ Kohút zatváral trezor a obzrel sa.

„Dávaj si pozor. Začína to byť husté. Teraz idú po dépéháčkaroch a my tam chceme späť od daňovákov strašné peniaze.“

„Neboj sa, Roman,“ zapojil sa do rozhovoru účtovník. „Máme to pod kontrolou. Všetko je vyfakturované a pokryté.”

„Faktúry sú jedna vec, ale reálny tovar, ktorý sme... hm... vyviezli, je vec druhá. Chcem len upozorniť, že v tejto dobe netreba dráždiť, ako si sám hovoril a...”

„A tuším si sa stal ekonómom a kazateľom,“ Kohút ťukal prstami do stola a tváril sa otrávene. „Ak sa nemýlim, si vyštudovaný historik. Tak si zober pár tisíc a choď sa pozrieť niekam na pamiatky, do Pompejí alebo na Krétu, tam je ešte stále teplo.”

„Asi máš pravdu. Aj keď mojou špecializáciou je stredovek, nie antika.”

Kohút vstal, chytil Romana okolo ramien a viedol ho k dverám. „Nerob si starosti, všetci sme nejakí podráždení. Choď za chlapcami, daj im peniaze a keby niečo, ja sa ti ozvem. Maj sa.”

Cestou k šéfovi Roman ešte premýšľal, že by mu snáď mohol povedať o včerajšku. O Rusovi, a o tom, čo teraz má. Chcel sa s ním poradiť, čo ďalej. Teraz bol definitívne presvedčený, že mu nič nepovie. Zavrel dvere, vyšiel na ulicu a vykročil smerom ku kancelárii na pešej zóne.

VII. Diaľnica D1 13:30

Atiku Abacha opatrne šoféroval modré BMW z bratislavskej požičovne. Teraz, keď si prevzali od svojho človeka zbrane, nechcel urobiť zbytočné chyby. Len s jeho spoločníkom bude asi problém. Atiku pozrel na Hakumba Bakariho sediaceho vedľa. Hakumbo si niečo hundral pod nos so zachmúreným výrazom v tvári. Už cesta sem stála za hovno. Z Lagosu do Londýna to bolo ešte dobré. V Londýne im však trvalo dva dni, kým sa spojili so svojím kontaktom a ten im dal informácie, meno a telefón na človeka v Bratislave menom Obajani, ako aj dve letenky nízko nákladovej leteckej spoločnosti na skorý ranný let.

Ten bol otrasný. Polovicu cestujúcich tvorili mladí hluční Angličania, ktorí nasávali celú noc a do Bratislavy sa vybrali v tejto činnosti pokračovať. Niekoľkí z nich počas letu zvracali a priamo za Atikuom bolo vyčlenené trojsedadlo, kde striedavo ležali tí, ktorí nevládali ani sedieť. Letušky sa tvárili, akoby to na tejto linke bolo normálne. Angličania si neodpustili ani rasistické poznámky na adresu dvoch Afričanov a Atiku musel upokojovať Hakumba, aby nezačal konflikt. Po pristátí sa hulákajúci Angličania vo futbalových dresoch s posmešnými výkrikmi a vztýčenými prostredníkmi rútili cez príletovú halu von, ale Atiku sa aj so svojím spoločníkom museli po dôkladnom preštudovaní vízových pečiatok v pasoch podrobiť aj prísnej osobnej kontrole. Hakumbo sa zasa tváril ako pred výbuchom.

Viete, lámanou angličtinou im vysvetľoval ochrankár, mali sme tu veľa príkladov pašovania drog od občanov vašej krajiny. Atiku zamrmlal, že ich je v Nigérii stosedemdesiat miliónov a vždy sa niekto v takom množstve dopúšťa zločinu. Ochrankár im vrátil pasy a zaželal pekný pobyt na Slovensku.

Vyšli von a zatelefonovali Obajanimu, ktorý mal pre nich pripraviť všetko potrebné. Už deviaty rok študoval na miestnej technickej univerzite a privyrábal si zháňaním vecí a informácií pre šéfa skupiny v Lagose. Pochádzal z mesta Sokoto na severe krajiny. Pôvodne bol praktizujúci moslim, ale po dlhom pobyte v Európe už nevyťahoval svoj modlitebný koberček, pil alkohol a domov sa vrátiť nechcel. Poznal miestne prostredie aj jazyk, ale do tejto akcie sa s nimi nepustil. Toľko peňazí vraj od šéfa nedostal, aby zbytočne riskoval. Stal sa drzejším. V Lagose by pár rán palicou stačilo na zmenu názoru. Svojich rodákov však upokojil − v meste, do ktorého mieria, vraj nebudú vôbec nápadní. Sú tam známe kúpele a jazdí tam aj dosť černochov a Arabov.

Atiku a Hakumbo pracovali pre istého Neodema Liljoja, ktorému všetci hovorili Veľký Neo alebo Veľký boss Neo. Tento muž stál na čele rozvetvenej skupiny, ktorá po celom svete rozosielala listy, ponuky, faxy a maily rôznym osobám a inštitúciám s jediným cieľom. Na základe viac či menej dôveryhodných vymyslených historiek vylákať od nich peniaze. Časy sa však postupne menili. Kým niekedy odpovedal na takúto výzvu jeden zo sto oslovených, teraz to bol zhruba jeden z tisícky. Ale maily boli zadarmo a spamové roboty generovali nové a nové adresy potenciálnych obetí.

Dôležité bolo vtiahnuť ich do hry a zaseknúť na háčiku. Posielať im falošné výpisy z bánk, odporúčajúce listy členov vlády, hodnostárov cirkvi alebo rôzne certifikáty a vyťahovať z nich ďalšie a ďalšie peniaze pod prísľubom, že suma, často dosahujúca niekoľko miliónov dolárov, už bude čoskoro odblokovaná a časť z nej určite pošlú na účet obete. Občas sa ale našiel prefíkaný mudrlant, ktorý začal túto nebezpečnú hru hrať aj z opačnej strany. Musel však mať potrebnú guráž, pevné nervy a peniaze. Takýto hráč vytváral dojem, že je ochotný poskytnúť ešte viac, a ľudí na druhej strane dostať do stavu, keď si už boli istí tučným úlovkom.

Rovnako to urobil aj ten bastard z tejto bielej krajiny, nech skape, kde je, zúril v duchu Atiku. Dokázal presvedčiť Jalogba, Atikuovho bratranca z druhého kolena, mladého absolventa univerzity, že potrebuje získať preklenovací úver od rakúskej banky, aby vzápätí dostal potrebný veľký úver od ďalšej banky. Dokonca do Nigérie zaslal pekný falzifikát garančnej bankovej zmluvy. Požadoval dvestotisíc amerických dolárov. Jalogbo presviedčal bossa, že je to tutovka a z toho európskeho blázna nakoniec dostanú milión dolárov. Len mu treba poslať na účet pár tisíc dolárov. Veľký Neo odsúhlasil prevod stopäťdesiatich tisícov a Jalogbo očakával, že v najbližších dňoch im nabehne sľúbený milión. Posledná komunikácia s tým človekom z Európy obsahovala jeho prísľub, že za dva dni im rakúska banka pošle garantované peniaze.

Potom nastalo ticho.

Zrušené mailové kontá a hluchý telefón.

Po troch dňoch priviedli Jalogba do pracovne Veľkého Nea ozdobenej vypreparovanými trofejami zabitých zvierat. Tam už čakal jeden z jeho osobných strážcov, Hakumbo Bakari, ten, čo teraz sedí vedľa Atikua v aute a stále si niečo hundre pod nos. Jalogbo padol na kolená, začal plakať a prosil Veľkého Nea, aby mu dal ešte čas. Obávaný šéf sa ho spýtal, či mu môže vrátiť stratených stopäťdesiattisíc dolárov a k tomu pokutu za zlé spravovanie jeho peňazí. Jalogbo sa pred ním plazil, prosil a plakal. Veľký Neo ho mlátil palicou so slonovinovým hrotom a kopal do rebier nohou obutou v elegantnej topánke z jemnej kože ušitej na mieru vo Florencii.

Atikuovi bolo Jalogba ľúto, predsa len, bol to jeho vzdialený príbuzný a teta mu pred rokom prízvukovala, nech dá na neho v Lagose pozor. Ale také boli pravidlá. Pri strate zaplatiť z vlastného, alebo... Ale kde by zobral dvadsaťpäťročný Nigérijčan takmer dvestotisíc dolárov?

Keď sa Veľký Neo unavil kopaním, Hakumbo a ďalšia Neova gorila zobrali nešťastníka do auta a odviezli ho za mesto. Tam dostal na výber. Tradičný rituál − ruka alebo noha. Jalogbo najprv desať minút žobronil o milosť. Až keď mu pohrozili, že keď sa rýchlo nerozhodne, tak mu odseknú oboje, napokon si zvolil ruku.

Zlá voľba. Atiku by si v takejto situácii vybral radšej nohu. Predsa len, ruky sú ruky, tie potrebuješ stále. Behať by už veľmi nemusel a keď má človek nejaké peniaze, tak aj v Nigérii sú dobrí lekári a kvalitné protézy. Minule v televízii videl na olympiáde behať toho bieleho Afričana, a ten dokonca nemal ani jednu nohu.

Hakumbo jediným švihom mačety odsekol vrieskajúcemu mladíkovi ľavú ruku v polovici predlaktia, na kýpeť so striekajúcou krvou mu natiahol jeho vlastné tričko, zvyšok ruky v lakti stiahol škrtidlom, na to natiahol igelitovú tašku a vyhodil ho z auta pred mestskou verejnou nemocnicou pre chudobných. Všetci vedeli, že Jalogbo bude tvrdiť, ako ho prepadli neznámi ľudia, okradli a zmrzačili. Radšej bude žiť bez jednej ruky, ako nežiť vôbec. Také sú pravidlá. Taký je Lagos.

Anglický hlas z navigácie upozornil Atikua, že o chvíľu má odbočiť do pravého jazdného pruhu a zísť z diaľnice do mesta. Tesne pred odbočkou sa z ľavej strany prirútil zelený ford a vsunul sa do medzery pred ním. Atiku prudko pribrzdil.

„Jazdia ako besní. Skoro ako u nás doma,“ Hakumbo zachrochtal, otvoril okno na svojej strane a odpľul si.

„Hovor anglicky,“ pripomenul mu Atiku. „Aj keď budeme niekde vonku v tejto posratej diere.”

„Prečo? Veď jazyku Igbo tu nikto nerozumie. A ja anglicky dobre neviem.”

„Dohodli sme sa, že anglicky. Veľký Neo povedal, že túto akciu mám na starosti ja, ty máš len pomáhať a počúvať, čo hovorím.“ Atiku nebol rád, že mu šéf pridelil Hakumba. Bol to prchký a zvláštny človek. Jeho správanie sa stále viac hodilo do Afriky než do Európy.

„Máš v navigácii ulicu, kde ten skurvysyn býva?“ Hakumbo vystrčil z okna ruku a ohol prsty do tvaru pištole.

„Vidíš, stále neuvažuješ normálne. Náhodou sa niečo stane a zistia, že v jednom požičanom aute bola do navigácie vložená takáto adresa a to auto si požičali dvaja Nigérijci. V jeho počítači môžu nájsť nejaké kontakty a je problém. Nepamätáš si? Oskenovali si tam naše pasy. Nájdi to radšej v mobile.”

„Myslíš, že majú takú dobrú políciu? S takou technikou?“ Hakumbo sa teraz zvedavo pozeral na približujúce sa mesto.

„Neviem a ani nechcem vedieť. Spravíme, čo máme spraviť, a vypadneme,“ Atiku sa otočil doľava na kruhovom objazde.

„Už sa teším, ako tú sviňu podrežem. Predtým ho možno vykastrujem, vylúpnem oči a napchám mu ich do papule.

Škoda, že tu nemám svoj nôž. Ale aj ten, čo mi dal Obajani, vyzerá dobre.“ Hakumbo sa často a rád oddával svojim sadistickým predstavám. Vytiahol nôž a skúšal palcom ostrie. S uspokojením ho zase odložil a navolil si v mobilnom telefóne navigáciu.

„Prvoradé sú peniaze. Nezabudni. Až keď získame späť Neove peniaze − a dúfam, že ich ešte ten idiot má doma alebo v banke −, potom si s ním rob, čo chceš. Ak ich nebude mať, musíme zistiť, kde sú a čo sa dá robiť. To bude tvoja úloha.“ Atiku prešiel cez ďalší kruhový objazd a zasa zatočil doľava.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Piešťanská spojka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.