epub producer © 2014 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Michaela Koláriková
19. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2014 (www.cervenak.sk)
Cover & Illustration © Michal Ivan, 2014 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-03-0

Tento príbeh sa odohráva v mladšej dobe bronzovej (okolo roku 1200 pred Kristom) v povodiach Váhu, Nitry a Hrona a na výbežkoch Tríbeča a Považského Inovca. V tej dobe išlo o nepokojné styčné línie velatickej, čačianskej a lužickej kultúry (zjednodušene si môžeme predstaviť hranice území troch kmeňov či kmeňových zväzov). V románe sú však použité aj znaky iných kultúr, viac či menej vzdialených v priestore i čase (napr. ponáška na svätyňu v Gánovciach pri Poprade, hradisko Myšia hôrka pri Spišskom Štvrtku či obetiská a lebkové masky podobné tým z jaskýň Slovenského krasu). Archeológovia by zrejme namietali, no k prepojeniu týchto prvkov nedošlo v dôsledku neznalosti, lež s úmyslom zachytiť širší obraz Slovenska v jeho „prvom zlatom veku“. Verím, že zhovievavému čitateľovi tieto zámerné faktografické posuny nepokazia zážitok z príbehu, ktorý nemá vyššiu ambíciu, než byť dobrodružnou legendou, zasadenou do tak málo známeho historického prostredia.

Juraj Červenák

1. časť
DCÉRA PRIEPASTI A VLÁDCA BLUDISKA

Som nasiaknutá silou Veľkej Matky. Nepokojne sa vo mne vlní, plazí sa tepnami ako božský had spletitými norami podzemia a podsvetia, krúti sa sťa dym z horúceho lona zeme v náhlom poryve vetra, sťa nekonečná špirála blýskajúca sa bronzom a zlatom. A uprostred toho víru, na jeho konci, ktorý je súčasne počiatkom, mocne pulzuje moja duša.

A ja vidím.

Vidím...

Hemženie. Početné a odpudzujúce, ako keď sa v hnijúcej mršine uprostred horúceho leta hmýria chrobáky a larvy. Najprv je skryté, no o to zlovestnejšie. Mám nutkanie varovne vykríknuť, no moje ústa sú bez hlasu ako diera v kameni, ako rozďavená dutina stromu.

Potom sa náhle ozve pískanie – až do špiku kostí prenikajúci zvuk píšťaly. Znepokojivá, divo tancujúca, pramálo ľubozvučná melódia. To, čo sa dosiaľ len obozretne zakrádalo temnotou, sa prudko vyhrnie do mihotavého svetla táborových ohňov. Tmavé postavy, ktoré výzorom i pohybmi viac pripomínajú hnusných zemských plazov než vzpriamene kráčajúce ľudské bytosti, útočia.

Krik, hukot poplašného rohu, bučanie ťažných volov. Strašidelne pomaľované tváre sa valia proti prekvapeným mužom, ktorí si na hlavy urýchlene narážajú prilbice z kože a bronzu. Oštepy s kamennými hrotmi búšia do podlhovastých okovaných štítov. Kyjaky a mlaty sa zrážajú so sekerami a krátkymi bronzovými mečmi.

Rozpúta sa boj. Strašný, krvavý, neľútostný.

Najprv sa zdá, že prikrčené prízraky nemajú proti bojovníkom v tábore najmenšiu nádej – že sa roztrieštia o ich pevný bronz a stečú z ich štítov a pancierov v prúde krvi a vnútorností. Lenže na strane útočníkov je prekvapenie a množstvo. Z tmy vyskakujú ďalšie a ďalšie polonahé postavy. Vzduchom bzučia šípy s kamennými a kostenými hrotmi. Počuť praskanie kostí drvených kamennými hlavicami sekeromlatov. Pod nohami mľaskajú črevá vyvrhnuté podlhovastými listami kovanými z bronzu.

Lomoz, vreskot, erdžanie.

Odrazu sa uprostred toho šialenstva vztýči boh vojny – taký je robustný, takým úžasom a bázňou napĺňa pohľad na jeho plecnatú, zjazvenú postavu. Oči mu blčia ako uhlíky v rozdúchanom ohnisku. Jeho hlas, podobný ručaniu zúrivého býka, zvoláva bronzových bojovníkov, vlieva im do sŕdc smelosť a odhodlanie. Zhrčia sa okolo neho, skrvavení a dotlčení. Obor metá rozkazy. Húf mužov okolo neho sa však aj napriek bojovému odhodlaniu zmenšuje. Potom si bojovník konečne narazí na hlavu cudzokrajnú prilbu s čiernym chocholom a pozdvihne svoju zbraň. Masívna sekera s dvoma ostriami sa zlatisto zatrblieta odleskom rozmihotaných ohňov. Zreteľne cítim, že je to zbraň zasvätená bohom. Jej dvojitá bronzová hlavica kedysi rúbala hlavy býkom a bielym tátošom na obetisku uprostred rozľahlého palácového bludiska. Preliala moria krvi. A dychtí po ďalšej. Zvykla si na horúci kúpeľ, tryskajúci priamo z ľudských sŕdc.

A bojovník jej ho nemieni odopierať. Rozoženie sa, vykríkne a udrie. Sekera dopadne celou svojou silou a nemalou váhou. Vychrstne červený gejzír a uhasí záblesky ohňov na obrovom pancieri so znakom býka na prsiach. Muž sa zlostne smeje a jeho hlboký brechavý hlas prehluší aj uši drásajúce jačanie útočníkov.

Huriavk však neutícha, hoci sa čierne postavy pod údermi sekery menia na chuchvalce krvavého mäsa a rozdrúzganých kostí.

Krik silnie. Zrazu si uvedomím, že sa derie z môjho hrdla.

Prudko sa posadila a trhane lapala po dychu. Srdce jej divo búšilo a prenikala ním ostrá bolesť, akoby sa prízračná sekera zo sna zaťala aj do jej pŕs. Vidina bola taká živá, že chvíľu trvalo, kým sa Sýkorka uistila, že nie je na zakrvácanom bojisku uprostred lesa, ale na svojom kančou kožou zakrytom lôžku.

Ako-tak sa spamätala a spustila bosé nohy na podlahu z udupanej hliny. Rozhliadla sa. V kúte stojaci pyraunos na ňu mrkal dvoma otvormi očí a lačno otváral veľké ústa, akoby žiadal ďalšie sústo dreveného uhlia. Sýkorka sa v detstve na smrť bála týchto obradných hlinených piecok, náročky tvarovaných do podoby obludných hláv. Dlho trvalo, kým pochopila, že hrozivá žiara, ktorá pyraunu sála z očí a papule, nemá za úlohu strašiť, ale naopak, odháňať zlých duchov. Takisto dym, unikajúci dvoma komínčekmi na bokoch, nápadne pripomínajúcimi uši či rohy, mal predovšetkým očistnú funkciu.

Pyraunos bol strážcom snov. Tie jej však pred zlovestnými vidinami neochránil.

Pahreba v piecke už len slabo blikala, ale Sýkorka aj v tom matnom červenkastom svetle videla, že je v komnate sama. Ostatné lôžka pozdĺž zrubových, hlinou vymazaných stien boli prázdne. A rozhádzané, takže ich nocľažníci zjavne opustili v chvate. Kam sa tak ponáhľali uprostred noci?

A potom začula zvonka nezrozumiteľný, chrapľavý výkrik.

Sýkorka nakrčila obočie. Nespomínala si, že by bol na dnešnú noc plánovaný nejaký obrad. Muselo teda dôjsť k náhlemu zjaveniu či výronu sily – napokon, jej sen takému výkyvu nasvedčoval. Ako tvrdo musela spať, že nezačula ostatných vychádzať zo zrubu? Azda jej večer zase primiešali do mlieka nejaké omamné výťažky? Robievali to, keď ju posadla vzdorovitejšia nálada a oni ju chceli mať povoľnejšiu...

Noc opäť rozrezal ťahavý výkrik. Sýkorka viac nečakala, natiahla si prosté kožené sandále, uviazala remienky okolo členkov, zopla si vlasy na zátylku prostou sponou z vyrezávaného losieho parohu a vykĺzla zo zrubu.

Veštiareň Veľkej Matky stála na nevysokej skalnatej vyvýšenine, na ktorú zo severu zhliadali omnoho vyššie, príkre bralá. Od najbližšieho útesu oddeľovala návršie úzka priepasť. Z ostatných svetových strán chránil veštiareň nevysoký val a doň vsadená prostá palisáda. Obďaleč úzkej brány stáli obydlia kňazov, zásobárne a chlievy. Sýkorka od nich rýchlo mierila k vyššie položenému obetisku pod severným bralom. Presne ako predpokladala, všetkých sedem kňazov sa zhromaždilo pri ústach Matky – ich temné siluety sa črtali na pozadí matného mihotavého svetla, ktoré sálalo z priepasti.

Okolo strže držalo stráž sedem vztýčených podlhovastých kameňov. Ich hrubo opracovaný povrch pokrývali posvätné obrazce a magické znaky. V polkruhu sa nachádzalo mierne zahĺbené ohnisko a obetný oltár – opracovaná kamenná doska položená na dvoch pritesaných balvanoch. Vzrušená Sýkorka aj napriek nevýslovnej zvedavosti, ktorou bola povestná, nevkročila do prostej svätyne. Niežeby nechcela rušiť prebiehajúci obrad – jednoducho usúdila, že bude lepšie, keď zostane nevidená a nezačutá. Po špičkách sa prikradla k jednej z kamenných modiel, skrčila sa v jej tieni a opatrne vyzrela smerom k Matkiným ústam.

Nad priepasťou sedela na stolci vyrezanom z hrčavého dubového samorastu Vševidiaca. Zhlboka vdychovala pary, ktoré z rokliny stúpali – v hlbine vyvieral horúci prameň –, kolísala sa v tranze a v nepravidelných intervaloch vydávala prenikavé hrdelné výkriky. Občas sa v nich dali rozoznať slová, inokedy sa zdalo, že sú to len zvieracie škreky. Kňazi pozorne načúvali. Boli vycvičení práve na to, aby aj v tom nezrozumiteľnom skuvíňaní a bľabotaní rozoznávali posolstvá jasnozrivej Veľkej Matky.

„Černoplaz!“ skríkla Vševidiaca a divoko pri tom gestikulovala vyziabnutými rukami, na ktorých mľandravej stareckej koži sa vlnili tetované hady. „Bol prebudený... šupiny škrabocú... škrabocú v hlbinách....... Černoplaz žiada krv... eeejjjááááááááááá...“

Starenin hlas sa na chvíľu zmenil na ťahavé vytie, ktoré sa odrazilo od brala nad priepasťou a rozletelo sa ponad lesy a lúky na úpätiach kopcov k južným rovinám. Sedem nahrbených postáv v kožušinových plášťoch s maskami z kôry a kože na tvárach trpezlivo načúvalo.

„Sekera!“ zvrieskla Vševidiaca. „Bronzové krídla! Býčí boh! Černoplaz sa zvíja... a syčí... zo zubov tečie jed... jed!“

Hlas veštkyne sa zlomil do chrčania a skučania. Ruky, dosiaľ divoko gestikulujúce v tajomne žiariacom opare z podzemia, ochabli. Kňazi pohotovo priskočili, takže keď sa Vševidiaca zvrátila z trojnožky, včas ju zachytili. Kŕčovito sa chvela, chrčala, z bezzubých úst jej tiekli spenené sliny a prázdne očné jamky slepo zízali do tmy.

Sýkorka na nič nečakala. Rýchlo ustúpila od posvätných kameňov a držiac sa v tieňoch na úpätí obvodového valu, cupitala naspäť k obydliam. Hlava jej išla puknúť od besne víriacich myšlienok.

Uctievači Černoplaza. Býčí boh. Sekera. A bronzové krídla – nepochybne dvojité ostrie...

Nezáležalo na tom, čo tá vidina znamenala. Dôležitejšie bolo, že videla v sne to isté, čo Vševidiaca prestúpená dychom bohyne z priepasti.

Znamenalo to, že jej vnútorný zrak je už schopný nazrieť do budúcnosti. Takže Matka už onedlho zhltne rituálnou hostinou očistené kosti Vševidiacej. A ona nastúpi na jej miesto. Bude obradne oslepená, aby obrazy skutočného sveta nerušili jej veštecké vízie.

Premkol ju chlad a vnútorné chvenie. Ten poryv strachu ju prekvapil. K tomuto bola predsa odjakživa vychovávaná. Stať sa Vševidiacou bolo jej životným poslaním. I s oslepením sa už dávno zmierila, veď to znamenalo, že sa pred jej vnútorným jasnozrivým zrakom otvoria omnoho úžasnejšie svety, než tie, čo sa ukazovali obyčajným očiam.

Tak prečo ju zrazu naplnili toľké obavy a pochybnosti?

Dobehla k odchýleným vrátam zrubu a rýchlo vkĺzla dovnútra. Než sa do príbytku vrátili kňazi, už bola zakutaná v kožušinách, tvárou k stene, a predstierala, že spí. Ktosi však pristúpil k lôžku a položil jej ruku na plece.

„Sýkorka?“

Spoznala hlas Veľmocného, najvyššieho kňaza. Ó, Matka, nie! zaúpela v duchu. Zrejme dostal chuť poctiť ju svojím posvätným semenom.

„Viem, že nespíš,“ povedal prísnejším tónom, keď nereagovala. „Nesiem ti radostnú zvesť. Už zajtra sa staneš Vševidiacou.“

Prudko sa obrátila a vzhliadla. Veľkňaz sa usmieval. Smutne a vzrušene zároveň.

„Zajtra?“ vyhŕkla. „Prečo už zajtra? Vševidiaca predsa...“

„Je mŕtva,“ prerušil ju. „Veľká Matka ju k sebe povolala.“

„Čože? Ako to?“ Sýkorka sa posadila na lôžku. Okolo sa týčili ponuré siluety kňazov. Masky si už zložili, ale oči im strašidelne blikali v matnom svetle sálajúcom z pyraunu. Cítila sa ako jahňa na obetnom oltári.

„Žiaľ, už bola stará a slabá,“ vzdychol si Veľmocný. „Jej čas mohol nastať kedykoľvek, to predsa dobre vieš. Veľká Matka rozhodla, že sa to stane dnes v noci. Zoslala na ňu veľmi silnú víziu. Vševidiacej zrejme od vyčerpania puklo srdce. Leží vonku. Zajtra očistíme jej kosti, aby sa duša mohla vrátiť do útrob zeme. A ty nastúpiš na jej miesto.“

Sýkorka vytriešťala oči. Opäť začula ten zúfalý vreskot. To kričala jej duša.

„Teraz spi,“ pohladil ju Veľmocný po vlasoch – musela sa ovládnuť, aby sa neodtiahla. „Zajtra budeš potrebovať všetku svoju silu. Od rána sa budeš modliť a pripravovať na obrad. My zatiaľ všetko nachystáme. A večer ti v mene Veľkej Matky vezmeme zrak, aby sa ti naplno otvorili svety, ktoré sú za hranicami ľudských zmyslov. Ja viem, že už si prestúpená vešteckým duchom.

I Matka to vedela. Preto si vzala starú Vševidiacu. Odteraz bude hovoriť tvojimi ústami. Raduj sa!“

S tými slovami sa Veľmocný odvrátil a ostatní kňazi tiež. Posadili sa do polkruhu okolo dobre rozkúreného pyraunu a šomravými hlasmi sa dohadovali o význame nočnej veštby. Smrť Vševidiacej už nespomenuli, akoby nešlo o nič mimoriadne.

Sýkorka dlho nehybne sedela a vytreštene zízala do neznáma. V jej vnútri silnelo chvenie a do očí sa tlačili slzy. Do očí, ktoré jej už zajtra vylúpnu a obetujú všemocnej bohyni. Keď si to uvedomila, rýchlo sa otočila k stene, skrútila sa do klbka a zadusila nezadržateľné vzlyky v kožušinách, do ktorých ponorila tvár.

Odrazu ju prestúpilo presvedčenie, že má svet, videný obyčajným zrakom, omnoho radšej, než si bola dosiaľ ochotná pripustiť.

Bol lovcom od útleho detstva. A ako u väčšiny lovcov, i jeho meno sa postupne menilo podľa najlepších úlovkov. Najprv ho volali Skákajúca Veverica. Mysleli to posmešne, ale on bol na ten zásah kameňom z praku na vzdialenosť hádam pol hodu oštepom naozaj hrdý. Časom sa z neho stal Zlostný Jazvec – to tiež nebolo veľmi zvučné meno, ale získal ho v dobách, keď jeho rovesníci ešte ani nevládali napnúť tetivu luku, takže ho napĺňalo pýchou. Potom ho už s väčším rešpektom nazývali Bežiacim Jeleňom, neskôr Diviačím Klom, Jednorohým Turom a napokon – a pri tom už naozaj uznanlivo bručali – Čiernym Zubrom.

Dlho si myslel, že pri tom zostane. Bolo to dobré, rešpekt vzbudzujúce meno. Uloviť zubra oštepom dokázali len tí najudatnejší a najšikovnejší muži. Dokonca ani knieža Sokol, ktorému dal silu jeho božský otec Slncovlad, sa nemohol popýšiť takým úlovkom.

Potom mu ale Mesačná pani v severných kopcoch dopriala stretnutie s najobávanejším pánom lesov. Pravda, v tom súboji utŕžil zopár škaredých jaziev, ale tak či tak zvíťazil a domov sa vrátil s trofejou, ktorá všetkým vyrazila dych.

Od tých čias ho nazývali Medvedí Pazúr. Alebo prosto Pazúr. Ani cudzincom, ktorí do Sokolieho hniezda prichádzali kupovať surovú meď, severský jantár, kožušiny a otrokov, nemusel vysvetľovať, kde k tomu menu prišiel. Štyri rovnobežné tmavočervené jazvy na jeho pravom líci ten hrdinský príbeh načali a náhrdelník zdobený rovnakým počtom masívnych čiernych pazúrov ho dopovedal.

Teraz však bol Pazúr na celkom obyčajnej poľovačke. Neusiloval sa o získanie ešte zvučnejšieho mena. Napokon, kam ďalej mohol zájsť? Musel by sa vydať do jaskýň v ponurých horách na severozápade a skoliť tam samotného Černoplaza, aby tromfol zabitie obávaného medvedieho ľudožrúta...

Nie, nič také. Dnes mal za úlohu doniesť do hradiska len kus čerstvého mäsa. Knieža Sokol očakával hostí a na hodokvase nesmela zverina chýbať.

Pazúr si našiel vynikajúce miesto na postriežku. Učupil sa na vrcholku nevysokého pahorku, z ktorého trávnatých úbočí len kde-tu vytŕčal balvan či chumáč hlohového krovia. Vďaka tomu mal dobrý výhľad na prameň s malým jazierkom v úvale pod kopcom. Zároveň ho ale skupina kameňov na návrší dobre kryla pred pohľadom z protiľahlého, hustým lesom zarasteného svahu. Keďže vládlo bezvetrie, zviera prichádzajúce po lesnej prti ho mohlo zazrieť až v poslednej chvíli, s ňufákom pri studničke. A v tej chvíli už bolo, samozrejme, neskoro.

Lovec v silnejúcom svetle brieždenia napol do luku tetivu. Potom vytiahol z tulca zopár šípov a skúmal ich hroty. Boli zhotovené z kameňa, ale tak umne a šikovne, že mali i spätné háčiky a dokonca boli zúbkované. Vďaka tomu zasiahnutá zver výdatne krvácala a dala sa ľahšie vystopovať. Pazúr vybral ten, ktorý sa mu pozdával najviac; ostatné zastrčil naspäť do puzdra z kože a dreva. Napokon si ešte napravil chránič ľavého zápästia – ku koženému náramku mal pripevnenú podlhovastú kostenú doštičku, ktorá bránila tomu, aby tetiva pri streľbe poranila zápästie. Neraz počul príbeh o lovcovi, ktorému tetiva presekla tepnu a než mu prišli na pomoc, vykrvácal. Aký hlupák!

Tak. Bol pripravený. Nastokol drážku na konci šípu na tetivu, našiel si pohodlnú polohu a znehybnel.

Tieto miesta dobre poznal a nepochyboval o tom, že vysoká po nočnej pastve príde k prameňu utíšiť smäd. Chcelo to len trochu trpezlivosti. Čas si krátil nečujnými modlitbami k Mesačnej pani. Predstavoval si bohyňu lovu, ako sa preháňa nočnými lesmi, nahá, divoká, strapatá, potetovaná, nedočkavo vyjúca, zuby vycierajúca, očami blýskajúca, a predsa krásna a žiadostivá. Svoje bohaté úlovky nosila na Hromovú horu, ktorá sa týčila uprostred ponurých vrchov na východe, za riekou Granos, v ríši bohov a duchov mŕtvych. Tam, v neviditeľnom paláci z rýdzeho zlata a bieleho mramoru, sa potom na zverine hostili vznešení nesmrteľní...

V lese na protiľahlom svahu čosi zašuchotalo. Pazúr zbystril pozornosť. Bohyňa zjavne vypočula jeho prosby a rozhodla sa dožičiť mu korisť. Pomaličky pozdvihol luk a namieril šíp na jazierko.

Na chodníku zadupotali kopytá. Lovcovi poskočilo srdce. Mal bystrý, dobre vycvičený sluch a vedel, že toto nie je ľahký srnčí krok. Prichádzal jeleň, možno dokonca los. Korisť bude stáť za to.

Nízko visiace konáre jedlí a smrekov rozhrnulo košaté parožie. Pazúr zatajil dych. Do zorného poľa mu vstúpil statný jeleň. Po prti za ním prichádzalo zopár ľahších kopýt – pyšný dvanástorák priviedol k vode stádočko laní.

Pán lesa sa chvíľu pozorne rozhliadal a vetril, ale nezachytil nič podozrivé, nuž prikročil k studničke a sklonil pysk k vode.

Pazúr troma prstami natiahol tetivu až k zjazvenému lícu. Luk tichučko zavržďal, ale jeleň zvuk nezachytil. Lovec zacielil, vydýchol...

Z lesa oproti zaznel varovný výkrik. Jeleň sa mykol a zdvihol hlavu. Vzápätí skočil a cvalom vyrazil dolu úvalom, popri bystrine vytekajúcej z jazierka. Päť laní sa ozlomkrky hnalo za ním.

Pazúr prekvapene zamrkal a povolil tetivu. Luk však nesklonil.

Na vystrašený výkrik totiž odpovedali ďalšie hlasy – ani zvieracie, ani celkom ľudské, prechádzajúce chvíľami do zlovestného vytia a syčania. Zreteľne v nich bolo počuť túžbu po krvi. Po zabíjaní.

Dolu zalesneným svahom dupotali bežiace nohy. Zakrátko bukovú mladinu na úpätí rozrazili dvaja neznámi. Boli zakrvavení, spotení, zadychčaní, uštvaní. Na sebe mali panciere z kože pobitej bronzovými puklicami. To Pazúra zaskočilo a znepokojilo. Pred akým nebezpečenstvom utekali muži v bojovníckej zbroji, akou sa v týchto končinách mohol pýšiť málokto?

Dozvedel sa to vzápätí. Z porastu za utečencami začali vyskakovať polonahé, len v kožiach a kožušinách odeté postavy. Od hlavy po päty boli pomaľované sivou a čiernou farbou. Vytvárala vzor, aký sa kľukatí na chrbte zmije. Pazúrovo srdce sa zmenilo na kus ľadu, akoby ho zovrel v pästi boh podsvetia.

Zlorečení Hadozubovia! Pri bohoch, kde sa vzali tak ďaleko od svojich jaskýň?!

Prvý štvanec poľahky preskočil prameň, no druhý sa potkol o kamene na brehu a zrútil sa rovno do jazierka. Jeho druh sa obzrel a nešťastne zaklial.

„Utekaj!“ zareval naňho vodu vypľúvajúci muž. „Je po mne, nechaj ma tu...“

Ozbrojenec však tasil z drevenej pošvy pri boku bronzový meč – jedinú zbraň, čo mu zostala – a rozbehol sa naspäť. Vtom sa ale vzduchom mihol oštep a preklal nešťastníka pokúšajúceho sa vyhrabať z jazierka. Jeho tvár klesla bezvládne naspäť.

Druhý bojovník si zjavne uvedomil, že ak nechce zomrieť rovnako, s ranou na chrbte, zostáva mu len čeliť nepriateľom v nerovnom boji. Hadozubovia síce nemali panciere a hroty ich oštepov a mlatov boli z kameňa, ale bolo ich na uštvaného muža päť.

„Dajme sa do toho, psi!“ štekol na nich, rozkročil sa a výhražne potriasol mečom. „Ak mám skapať, vezmem niekoľkých z vás so sebou!“

Ponad prameň – teraz už nie číry, ale ružový od krvi – preleteli ďalšie dva oštepy. Prvému sa bojovník šikovne vyhol, druhý zrazil k zemi švihnutím meča. Zdalo sa, že ešte nie je celkom v koncoch.

Útočníci s krvilačným vytím preskakovali jazierko. Ozbrojený cudzinec zareval a vyrazil proti prvému z nich. Hadozuba bleskurýchly protiútok tak zaskočil, že než sa stihol poriadne rozohnať kyjakom, úskočný bronzový jazyk mu rozpáral trup. Druhý síce švihol mlatom, ale bojovník ho sekol mečom do predlaktia, takže kamenná zbraň dopadla na zem aj s dlaňou zvierajúcou porisko a kusom predlaktia. Divoch s okyptenou rukou zavyl, zapotácal sa a klesol na zem. Na podupanú trávu pri jazierku pršal červený dážď.

Zvyšným trom Hadozubom náhly koniec ich druhov odvahu nezobral. Rozdelili sa, rýchlo bojovníka obkľúčili a udreli naňho naraz, zo všetkých strán. Bronzový pancier zarachotil pod nárazmi mlatov. Muž klesol na jedno koleno.

„Zbabelci!“ zaskučal. „Bodaj Hádes zožral vaše duše!“

V tom okamihu sa v Pazúrovi čosi pohlo. Až doteraz sledoval zúrivý boj nehybne, s poklesnutou čeľusťou a srdcom tepúcim zúfalou nádejou, že ho Hadozubovia nezbadajú. Keď však začul volanie cudzinca čeliaceho hrdinskej, ale strašnej smrti, do žíl sa mu náhle vlialo odhodlanie. Vystrčil sa spoza balvanu, opäť natiahol tetivu k lícu, krátko zamieril a vystrelil.

Šíp sa zapichol jednému z Hadozubov medzi lopatky a zrazil ho na zem. Zvyšní dvaja sa prekvapene obzreli. Kľačiaci bojovník to využil a vrazil najbližšiemu protivníkovi ostrú čepeľ do slabín. Zasiahnutý zloduch s príšerným vytím tvrdo dopadol. Posledný Hadozub hrubo zaklial a udrel muža v pancieri mlatom do hlavy. Bojovník sa bez hláska zvalil do trávy.

Pomaľovaná tvár sa otočila proti skupinke balvanov na kopci. Pazúr vytrhol z tulca druhý šíp a rozochvenými prstami sa ho snažil nasadiť na tetivu. Chvíľu dúfal, že sa divoch otočí na útek a zmizne v lese, ale Hadozub sa zrejme dovtípil, že strelec je sám a smelo sa rozbehol hore kopcom k jeho úkrytu.

Mesačná pani!

Pazúr konečne nastokol drážku na konci šípu na tetivu a pozdvihol luk. Srdce mu išlo polámať rebrá. Hadozub kľučkoval po svahu a skrýval sa za kameňmi a kríkmi. Zakrátko bol v polovici stráne a Pazúrovi sa stále nedarilo poriadne zamieriť. Dobre vedel, že ak minie, ďalší šíp už vložiť do luku nestihne.

Hadozub trielil k akejsi prírodou stvorenej skalnatej terase tiahnucej sa šikmo až k návršiu. Ak sa k nej dostane, bude sa môcť poza ňu prikradnúť až k balvanom na vrcholku.

Pazúr prižmúril oči a vydýchol. A v okamihu, keď sa Hadozub už-už chystal skočiť do bezpečia, pustil tetivu.

Šľahla ho do kosteného chrániča predlaktia a hlasno zazvonila.

Zúbkovaný kamenný hrot vnikol divochovi pod ľavé ucho a vynoril sa tesne za ohybom čeľuste na opačnej strane. Sila zásahu šmarila Hadozuba dolu zo svahu. Pri páde zlomil násadku šípu a z rozďavenej rany mocnejšie vytryskla krv. Kotúľal sa, až kým pomaľované telo nezastavili husté hlohové kriaky.

Pazúr siahol po treťom šípe. Na bojisku pri jazierku sa skučiaci jednoruký Hadozub snažil koženým remienkom stiahnuť si kýpeť a zastaviť krvácanie. Stratil však už priveľa krvi, síl mu rýchlo ubúdalo, a tak boli prsty zdravej ruky čoraz nešikovnejšie.

Pazúrov luk opäť zadrnčal. Strela zasiahla jednorukého doprostred pŕs a pribila ho k zemi.

Lovec chvíľu počkal, učupený v úkryte. Pozorne sledoval les za prameňom, protiľahlé úbočie však bolo tiché a nehybné. Zdalo sa, že ďalší prenasledovatelia nie sú v dosahu.

Pozbieral teda odvahu, priložil k tetive ďalšiu strelu a vyšiel z úkrytu. Opatrne sa vydal dolu stráňou. Telom zachyteným v kríkoch šklbali kŕče. Hadozub z posledných síl šmátral prstami po zlomenom šípe uviaznutom v krku. Pazúr umlčal jeho strašné chrčanie zásahom do srdca.

Hadozub s rozpáranými slabinami sa so skučaním plazil k jazierku. Pazúr k nemu došiel a z bezpečnej vzdialenosti mu strelil šíp do chrbta. Divoch zaryl tvár do trávy a naposledy vykopol nohami.

Lovec, stále na smrť vystrašený a chorobne bledý, rýchlo prikročil k bojovníkovi a opatrne ho obrátil na chrbát. Muž mal zakrvavenú tvár a zásah do hlavy mu očividne prebil lebku, ale napriek tomu v ňom ešte tlela iskierka života. Čosi nezrozumiteľne bľabotal.

„Kto si?“ prihovoril sa mu Pazúr naliehavo. „Kde vás prepadli? Bolo vás viac?“

Bojovník kalným pohľadom pátral po majiteľovi hlasu. Márne. Oči už nevideli.

„Astérios...“ zachripel.

„Astérios?“ Pazúr to meno poznal. „Patril si k jeho družine? Čo je s ostatnými? Prepadli vás Hadozubovia?“

„Rozkaz... do Sokolieho... vzali jantár...“

Cudzincov hlas sa vytratil. Zavrel oči a hlava mu odkväcla. Celé telo ochablo, len prsty sa v poslednom okamihu kŕčovito zovreli na rukoväti bronzového meča, akoby nebožtíkova posledná myšlienka patrila snahe odísť do sveta duchov za podzemnou Riekou mŕtvych ako bojovník a hrdina.

Pazúr sa vztýčil. Nepatril síce k najbystrejším príslušníkom kmeňa Sokolov, ale posledným slovám umierajúceho hrdinu rozumel. Mal celkom jasnú predstavu o tom, čo sa stalo. Bojovníkovou úlohou bolo zaniesť neblahú zvesť do hradiska. A náhoda chcela, aby ju Pazúr prevzal. Ako štafetu na pretekoch, ktoré knieža Sokol poriadal uprostred leta na pláni pod hradiskom.

Áno, musí tú správu predať kniežaťu. Za každú cenu. Čo tam po tom, že mu ušla korisť a na večernej hostine nebude čerstvá divina.

Nestrácal čas s vyťahovaním nepoškodených šípov z mŕtvol. Hadozubovia boli prekliati. Už len dotknúť sa ich znamenalo privolať na seba nepriazeň bohov.

Medvedí Pazúr sa naposledy započúval do zvukov lesa, a keď nezachytil nič podozrivé, s napnutým lukom v ruke – pre každý prípad – vyrazil svižným klusom k Sokoliemu hniezdu.

V jeho mysli neutíchali modlitby k Mesačnej pani.

Veľká Chebat, matka všetkého živého!“ zvolal Ahurmuna obdivne, keď čelo dlhého sprievodu vozov, jazdcov i peších pútnikov vyšlo z lužného lesa v údolí a cesta pred ním začala pomedzi polia stúpať k nevysokému, ale rozľahlému návršiu lemovanému masívnymi hradbami.

Podarkés a Kyrias naňho prekvapene pozreli a pobavene zdvihli obočia. Územčistý Chetit pod ich pohľadmi rýchlo spľasol, odkašľal si a rázne si pohladil špicatú, dopredu vykrútenú čiernu briadku. To podvedome robil vždy, keď sa necítil vo svojej koži alebo upadol do rozpakov.

„Čo pozeráš?“ osopil sa na Kyria, klusajúceho po jeho pravici. Šľachovitý Trák bol síce len nájomný žoldnier, takže sa postavením nemohol rovnať Chetitovi s minulosťou kráľovského družinníka, ale vďaka bodrosti a veselej povahe, pre jeho národ takej typickej, tomu rozdielu veľkú váhu neprikladal. Vždy rád využil príležitosť podpichnúť či škodoradostne sa vysmiať večne mrzutému, na svet sa mračiacemu Ahurmunovi.

Teraz však Kyrias iba mykol plecami zakrytými plášťom z líščích koží a obrátil pohľad k hradisku. Bol v tom zámer. Vedel, že bohorovné zadosťučinenie v jeho výraze nazlostí Ahurmunu viac než otvorený posmech.

„Len sme si spomenuli na tvoje pochybovačné reči, priateľu,“ odvetil namiesto Tráka mladý Podarkés. „Častoval si nás nimi počas celej plavby. Ak ma pamäť neklame, Kyria a jeho druhov si nazýval zaostalými barbarmi, ktorí v živote nevideli skutočné mesto, a len preto sa môžu obdivne vyjadrovať o nejakej špinavej divošskej diere ďaleko na severe.“

„Vlastne, veľa nechýbalo a bol by nás nazval luhármi,“ utrúsil Kyrias. „Našťastie, tak ďaleko sa nedostal. Asi si uvedomil, že nie všetci členovia mojej družiny sú takí prívetiví a dobrosrdeční ako ja. Že by mohol skončiť v tŕstí niekde pozdĺž brehov Istru s gágorom podrezaným od ucha k uchu.“

Ahurmuna očervenel a zaškrípal zubami. „Nezabúdaj, že aj ja tu mám svojich družinníkov, líščia koža. Nie je ich toľko ako tvojich hrdlorezov, ale udatnosťou, bojovou zručnosťou a jazdeckým umením sa vám – prinajmenšom! – vyrovnáme. Navyše, my máme omnoho lepšie kované zbrane a sme majstrami boja na vozoch!“

„Vidíš tu azda nejaké bojové vozy?“ zaškeril sa naňho trácky veliteľ.

„Pravdaže nie,“ zavrčal Chetit opovržlivo. „V týchto bohmi zabudnutých končinách o bojových vozoch určite ani nechyrovali. Čo je škoda. Predviedol by som ti chetitský spôsob boja! A pripomenul ti, kto je tu veliteľom princovej osobnej gardy a kto len žoldnierom, najatým na odháňanie vlkov a zbojníkov!“

„To stačí!“ zasiahol Podarkés, keď videl, ako Kyria opúšťa jeho nadhľad a hrozí výbuch zlosti, pre Trákov rovnako typický ako ich povestná veselosť. Napokon, rýchle striedanie nálad u príslušníkov národa, ktorý sa preslávil bojovnosťou takisto ako záľubou v bujarých hostinách na Dionýsovu počesť, nebolo ničím výnimočným. „Mali by ste sa radovať a hlasno ďakovať bohom, že sme bez úhony a bez strát na životoch konečne dorazili do cieľa dlhej, úmornej cesty. Nie, vy namiesto toho rozpútate ďalšiu zo svojich nekonečných a nikam nevedúcich škriepok! Pri Apollónovi, aspoň na chvíľu odhoďte svoju nevraživosť. Prikazujem vám to!“

Skutočne sa rozhostilo ticho, rušené len dupotom kopýt a rachotom drevených kolies na hrboľatej ceste. Vyzeralo to trochu zvláštne, keď obaja bojovníci sklonili hlavy pred vôľou omnoho mladšieho muža, ktorý nedosahoval ani Kyriovu výšku, ani Ahurmunovu robustnosť, a už vôbec nebol taký ošľahaný a zjazvený ako oni, no v tejto chvíli sa prejavila hierarchia medzi mužmi v čele sprievodu. A z Podarka, hoci bol len vyhúknutým mládencom s riedkymi fúzikmi, sálal nielen jeho urodzený pôvod, ale aj prirodzená autorita.

„Ahurmuna, nikto sa ti nechcel vysmievať,“ pokračoval miernejším tónom. „Ale aj ty sám uznáš, že tvoje opovržlivé šomranie smerované na obyvateľov týchto končín nebolo namieste. To opevnenie ohromilo aj mňa – a to som o Kyriových slovách nikdy nepochyboval. Len sa pozrite, aká je obvodová priekopa hlboká a hradba mohutná! Ak ma neklame zrak, opevnenie má dve steny – vpredu kamennú, vzadu kolovú.“

„Presne tak,“ prisvedčil Kyrias. „Priestor medzi nimi je vysypaný hlinou a kamením. Navrchu je hradba dosť široká na to, aby po nej prešiel voz. Dokonca aj tie dve veže nad bránou sú z väčšej časti kamenné.“

„Útočníci so zápalnými šípmi odtiaľto odídu s dlhými nosmi,“ prikývol Podarkés. „Ešte stále si myslíš, že miestni obyvatelia sú len všivaví divosi, Ahurmuna?“

„Odpusť mi, vznešený princ,“ zahundral Chetit, no bolo počuť, že je ešte trochu nadurdený a urazený. „Uznávam, čakal som obyčajný hlinený val, nanajvýš palisádu. Na druhej strane, levím hradbám našej Chattuše ani zlatým múrom tvojej rodnej Tróje sa toto opevnenie nevyrovná.“

„Pravdaže nie. Dokonca ani prašivé Mykény – nech sú stokrát prekliate! – by v tomto hradisku nenašli rovnocenného súpera. Ale je to určite viac, než našinec očakáva tak hlboko v barbarskej divočine.“

Sprievod dorazil k úpätiu vyvýšeniny a začal po miernom svahu stúpať k hradbám. V tom okamihu z dokorán roztvorenej brány vyrazila skupinka jazdcov. V svetle predpoludňajšieho slnka, opierajúceho sa pútnikom do chrbtov, sa zablýskali panciere z lešteného bronzu, prilbice s pestrofarebnými chocholmi, bohato tepané kovania štítov a ostré hroty kopijí a oštepov.

„Pri samotnom Tarhuntovi!“ privolal Ahurmuna ďalšieho z chetitských bohov, vládcu nebies a pána hromu.

Pred jazdcami totiž drkotal hosťom v ústrety dvoma skvostnými žrebcami ťahaný dvojkolesový voz. Bol zhotovený z dreva a prútia, ale vpredu pobitý majstrovsky tepaným bronzovým plechom a naježený hrozivými ostňami. Okrem toho ho zdobili zväzky vtáčích pier, chocholy z konských chvostov a chumáče ľudských vlasov, nepochybne zo zabitých nepriateľov. Vpredu z kovania slepo civela masívna lebka divého tura.

Vedľa prosto odetého pohoniča sa vo voze týčil urastený, asi tridsaťročný muž s hladko oholenou opálenou tvárou a vlasmi farby leštenej medi. Jeho nádherný pancier so symbolom dravého vtáka na prsiach dopĺňali blýskavé náholenice i chrániče predlaktí a na hlave zlatom zdobená prilbica podľa mykénskeho vzoru. Z priezorov sa dívali uhrančivé sivomodré oči.

„Netvrdil tu niekto, že títo divosi ani len netušia, čo je to bojový voz?“ ucedil Kyrias kútikom úst.

Ahurmuna už nestihol odvrknúť. Podarkés zastavil koňa a na dôkaz úcty k vládcovi sídla skĺzol zo sedla. Pobočníci ho nasledovali.

Bojovník pokynul vozatajovi. Liace šklbli zubadlami koní a voz zastavil. Ahurmuna a Kyrias pokľakli na jedno koleno. Od Podarka sa až také pokorné gesto nevyžadovalo. Zložil si z hlavy prilbicu, strčil si ju pod ľavú pazuchu, položil pravú ruku na hrudný pancier a mierne sklonil hlavu.

Muž vo voze zvolal: „Som Sokol, syn samotného Slncovlada, pán tohto hradu a knieža všetkého ľudu, ktorý sídli od Granu na východe až po Vlčiu rieku na západe! Kto ste vy? Spoznávam len jedného z vás,“ otrel sa zrakom o Kyriasa.

Mladý vojvodca zdvihol zrak. „Som Podarkés, syn Láomedonta, následník kráľovského trónu v meste Trója, ktoré leží na brehu Archipelagu, Mora mnohých ostrovov. Toto je Ahurmuna, veliteľ mojej gardy, poskytnutej mi samotným veľkým Šuppiluliumom, kráľom národa Chetitov.“

Knieža Sokol nehol brvou, nijako nedal najavo údiv. Zoskočil však z voza, podišiel bližšie k Podarkovi, taktiež si zložil prilbu a na okamih sklopil zrak k zemi. Tým mu dal najavo, že ho považuje za seberovného.

„Vitaj v Sokolom hniezde, vzácny hosť,“ povedal zvučným hlasom. „Každému, kto prichádza v mieri a s čestnými úmyslami, je brána môjho hradu otvorená.“

„Priviedli nás sem obchodné záležitosti,“ opáčil trójsky princ a pokynul Ahurmunovi. „Najprv ale prijmi dar. Pre dobrú vôľu.“

Chetitský veliteľ vstal a ponáhľal sa k prvému vozu. Niečo štekol na pohoniča, ten mu rýchlo podal hranatý predmet zabalený v leopardej kožušine. Ahurmuna ju rozviazal a odhalil truhličku z hnedočerveného dreva, intarzovanú slonovinou a striebrom. Vrátil sa k čakajúcim veľmožom a so sklonenou hlavou natiahol ruky s truhličkou k Sokolovi.

„Je to dar od samotného kráľa Chetitov,“ vysvetlil Podarkés. „Zároveň prijmi jeho pozdravy a vypočuj si jeho žiadosť o pomoc v záležitostiach, ktoré sa ti chystám predostrieť.“

Knieža zdvihol vrchnák a vytiahol z truhličky dýku v pošve zdobenej prekrásne tepanými chetitskými levmi. Nadvihol obočie, pretože sa mu to nezdal byť dar hodný takého významného vládcu, akým bol kráľ Chetitov, ale keď zovrel v dlani rukoväť a povytiahol z pošvy nezvyčajne zakrivenú čepeľ, stuhol a na jeho doposiaľ odmeranej tvári sa objavil skutočný údiv. Obnažil zbraň celkom, skúmavo si ju prezrel, pohladil ju a vyskúšal palcom ostrie. Obočia mu liezli vyššie a vyššie na čelo.

„Je to chetitská rituálna dýka, ktorú kňazi v Chattuši používajú na krvavé žertvy,“ vysvetlil mu Podarkés. „Nesmierne vzácny predmet. O to viac, že je zhotovený z nového, dosiaľ nepoznaného kovu. Chetitom ho len nedávno darovala Chebat, bohyňa Zeme. Je pružnejší než bronz a omnoho ľahšie sa dá spracovať. Žiaľ, zatiaľ je príliš vzácny. Jeden šekel železa sa vymieňa za desať šekelov striebra.“

„Železo?“ zopakoval Sokol nové slovo.

„Tak sa ten kov nazýva. Ver, že nikto v povodí rieky Istros, ani ten najmocnejší vládca, dosiaľ nesiahol na takú vzácnosť. Moje vlastné dary sú v porovnaní s ním takmer bezvýznamné – veziem ti obyčajné zlato, víno, soľ a južné koreniny. Predám ti ich až vnútri, ak dovolíš.“

Sokol konečne odtrhol fascinovaný pohľad od dýky, nasadil dôstojný výraz a prikývol.

„Pravdaže. Si tu vítaný, princ Podarkés. Smiem ti ponúknuť miesto po svojom boku?“ ukázal na voz.

„Rád prijímam,“ súhlasil Trójan, dal znamenie pobočníkom a nastúpil do voza. Pohonič ho šikovne obrátil, plesol bičom a záprah vyrazil uličkou medzi rozostupujúcimi sa sokolími jazdcami naspäť k bráne. Kyrias a Ahurmuna vyskočili na kone a okríkli sprievod. Biče zaplieskali, voly zabučali a karavána sa opäť pohla.

Prešli po moste z masívnych trámov, pomedzi veže z nasucho kladených kameňov s medzerami vyplnenými hlinou a potom dlhým úzkym priechodom medzi kamennými stenami až do samotného hradiska.

Bolo tu živo. Domorodci, väčšinou štíhli svetlovlasí ľudia, v priemere o čosi nižší než južania – najmä v porovnaní s urastenými Trákmi – dvíhali hlavy od každodenných činností, či už to bolo tkanie látok, čistenie koží, mletie zrna, výroba hlinených nádob či odlievanie bronzu, a zvedavými pohľadmi vyprevádzali prúd cudzincov na ceste k vyvýšenej akropole v severnom cípe ohradeného priestoru. Zatiaľ čo v nižšie položených častiach hradiska stáli prosté chyže z hlinou omietnutého tŕstia, kniežací dvorec tvorili zruby z masívnych brván, dokonca stojace na kamenných základoch.

Obydlia hodnostárov obkolesovali akési kruhové námestie či zhromaždisko, vydláždené kameňmi. Kolesá vozov na ňom hlasno zahrkotali. Vozataj zastavil záprah pred honosnou drevenou budovou s vysokou strechou. Steny a okenice boli bohato zdobené rezbami, maľbami, ale aj ľudskými či zvieracími lebkami a ďalšími trofejami a ochrannými symbolmi.

Vzápätí vládca území medzi Granom a Vlčou riekou voviedol svojho hosťa, princa z Tróje, do veľkolepého dreveného megarónu.

Máme za sebou dlhú cestu,“ rozprával Podarkés, keď sa aj s Kyriom a Ahurmunom posadili na rysími kožami pokryté vyrezávané stolce, určené významným hosťom. Slnečné lúče, dopadajúce do siene vysoko položenými oknami, vytvárali medzi bronzom a zlatom zdobenými stĺpmi napoly fascinujúcu, napoly strašidelnú tieňohru. Nad podlahou sa plazilo mihotavé svetlo ohňa zo širokého, kameňmi vykladaného ohniska uprostred dvorany. Otroci v ňom poriadne rozkúrili a nastokli na ražeň narýchlo zarezanú ovcu. Medzitým hosťom ponúkli medovinu, syr, ovocie a omastené placky z prekvapivo jemnej múky.

„Z Tróje sme sa plavili najprv na západ, úžinou do Pontos Axeinos, Nehostinného mora,“ pokračoval princ a strčil si do úst krížalku jablka namočenú v mede. Úzkostlivo sa snažil zachovať dôstojnosť – na rozdiel od svojich pobočníkov, ktorí bez okolkov plienili podnosy s jedlom. „Potom sme sa obrátili na sever a sledovali sme pobrežie až k delte veľkej rieky Istros. Jej tok viedol loď hlboko do vnútrozemia, územiami mnohých kmeňov až k ústiu Granu. Proti jeho prúdu sme plávali až k opevnenému prístavisku, obývanému tvojím ľudom. Tam sme sa vylodili a prenajali si kone, voly a vozy.“

„Áno, vedel som o vašom príchode od rýchleho posla,“ prikývol Sokol, usalašený vo svojom kniežacom kresle s vysokým operadlom zdobeným losím parožím. „Ale nazdával som sa, že je to bežná kupecká karavána, aké k nám prichádzajú každé leto kupovať meď, otrokov a kožušiny. Netušil som, že budem poctený takým vzácnym hosťom.“ Mladý vládca sa narovnal a do jeho tváre sa náhle vkradla ostražitosť, akoby sa do ľudského výrazu tlačil onen striehnuci dravec, ktorého meno knieža nosil. „Povedz mi, syn trójskeho kráľa, čo ťa zavialo tak ďaleko od domova? Čo muža tvojho postavenia primälo podstúpiť útrapy namáhavej a nebezpečnej cesty hlboko do končín, ktoré vy z juhu zvyknete nazývať barbarskými? Je v tom azda túžba po hrdinskom skutku? Snaha presláviť sa ešte predtým, než zasadneš na otcov trón?“

„To nie,“ vzdychol si Podarkés. „Nepokúšam sa vyrovnať Théseovi, a už vôbec nie tomu nadutcovi Héraklovi. Neprišiel som sem zabíjať netvorov a vyslobodzovať z ich pazúrov pôvabné panny. Privádza ma síce vidina pokladu, k jeho získaniu však nemienim použiť meč a silu, ako by to urobil pravý hérós. Moja výprava nie je vojnová, ale obchodná.“

„Poklad?“ spýtal sa Sokol, stále ostražitý a podozrievavý, nie však viac, než mu dovoľovalo jeho postavenie a zákony pohostinnosti. „Aký poklad?“

„Tam vonku si spoznal jedného z mojich pobočníkov,“ ukázal princ na tráckeho veliteľa. „Kyrias sem nezavítal prvýkrát. On a jeho družina, statoční bojovníci z tráckeho kmeňa Strymonov, sa už roky živia sprevádzaním a ochraňovaním kupeckých karaván...“

„Viem. K týmto žoldnierskym tlupám neprechovávam veľkú dôveru. Občas sa živia aj tým, že sa sami zmenia na to, pred čím sľúbili kupcov strážiť – a vezmú si ich tovar i životy.“ Keď Trák prudko vzhliadol od jedla a zablýskal očami, Sokol zmierlivo dodal: „Ale tvoj družinník sa, aspoň pokiaľ viem, doteraz ničoho takého nedopustil. Ani ja som s ním nikdy neprišiel do sporu. Vybral si si teda dobrého sprievodcu, princ. To od neho si sa dozvedel o bohatstvách severu, mám pravdu?“

Podarkés prikývol. „Rozprával mi, že sem každoročne prichádza z ďalekého severu karavána s jantárom. S naozaj veľkým nákladom jantáru. Ten sa potom v tebou ovládaných trhoviskách po častiach rozpredáva kupcom z juhu.“

„Trák ťa neklamal,“ prikývol Sokol.

„U nás na juhu je jantár veľmi vzácny a vysoko cenený. Chcem získať celý náklad, ktorý severania privezú.“

Knieža len začudovane pretiahol tvár.

„Aby si rozumel, nejde mi o zisk,“ vysvetľoval ďalej Podarkés. „Nechcem sa na tom obchode obohatiť.“

„Nikomu inému by som tieto slová neveril,“ povedal Sokol a naklonil sa bližšie k hosťovi. „Ale ty si dedič Tróje. Mesta, v ktorom sa vraj aj strechy blýskajú zlatom. Cez jeho trhoviská a priľahlé prístavy vraj prúdi takmer všetok obchod medzi východom a západom. Načo je niekomu, ako si ty, jantárový poklad?“

„Dedič Tróje,“ zopakoval Trójan, pričom to znelo ako trpký povzdych i pohŕdavé odfrknutie zároveň. „Môj osud sa kolíše na tenučkom ostrí. O titul i celé dedičstvo by som mohol veľmi ľahko prísť.“

Sokol zúžil oči. „Povieš mi o tom viac? Alebo ťa ohľadom tvojich dôvodov viaže prísaha mlčanlivosti?“

„Neviaže.“ Podarkés nepokojne poposadol na stolci a glgol si medoviny zo zlatej čaše vykladanej jantárovými slzami. „Predpokladám, že si už počul o Héraklovi.“

„Pravdaže počul,“ prisvedčil knieža a opäť sa zaklonil a pohodlne oprel, chystajúc sa na dlhé rozprávanie. „Lenže každý južan, ktorý zavíta do povodia Istru, o ňom hovorí čosi iné. Niektorí ho nazývajú veľkým hrdinom, aký nemá páru. Iní zase tupým a krutým mykénskym hrdlorezom, vrahom vlastných detí, šialencom, pirátom a krvilačným lúpežníkom.“

„Ja sa prikláňam skôr k tomu druhému.“

„Prirodzene. Pokiaľ viem, Trója a Mykény spolu súperia o nadvládu nad južnými moriami. A neustále sú vo vojnovom stave.“

„Tvoje znalosti sú obdivuhodné, veľký knieža,“ sklonil princ hlavu. „Je to naozaj tak. Ten príbeh siaha hlboko do minulosti. Aby si pochopil moje pohnútky, musel by som ti ho vyrozprávať od začiatku...“

„Ak ti to nie je proti vôli a nie si príliš unavený z cesty, veľmi rád si ho vypočujem. Dychtím po príbehoch z južných pobreží. Kým sa upečie baranina, máme dosť času.“

„Dobre teda,“ súhlasil Podarkés a nastavil čašu, aby mu ho Sokolova otrokyňa mohla doplniť.

Potom začal rozprávať.

„Pred mnohými rokmi postihla Tróju strašná morová nákaza. K tomu sa pripojila celá séria zemetrasení, ktoré je v našich končinách častým javom a kňazi ho pripisujú podmorskej oblude, vysielanej samotným Poseidónom. Mesto bolo spustošené. Môj otec, kráľ Láomedón, naliehavo žiadal veštcov o radu, ako si uzmieriť rozochvenú zem a zažehnať nákazu. Vykonali množstvo obradov, čítali vo hviezdach i vnútornostiach obetí a na základe mnohých znamení dospeli k rozhodnutiu, že bohom musí byť obetovaná kráľova dcéra, Hésioné. Bola vtedy ešte len malým dievčaťom, no otec neváhal a dal moju sestričku prikovať ku skale nad morom.“

Knieža Sokol mlčky pokýval hlavou na znamenie súhlasu – radám prorokov, cez ktorých bohovia zjavovali smrteľníkom svoju vôľu, nikto rozumný neodporoval. Ani keď žiadali, aby usmrtil vlastné dieťa.

„Lenže práve vtedy sa pri trójskom pobreží objavila mykénska veslica,“ pokračoval Podarkés. „A na jej palube sa plavil sám obávaný Héraklés. Vracal sa z výpravy proti divokému kmeňu na pobreží Nehostinného mora, ktorému vraj vládne žena a dokonca aj do vojen posielajú pološialené bojovníčky...“

„Amazonky,“ opäť potvrdil Sokol svoju rozhľadenosť.

„Áno, tak ich zvyknú nazývať. Héraklés v ich zemi vraždil a lúpil a s loďou plnou koristi sa vracal do Mykén. Nuž, a pri Tróji zbadal na útesoch pripútanú princeznú. Prikázal pristáť a vyslobodil ju z okov. Niektorí tvrdia, že pri tom zahubil aj Poseidónovu morskú obludu, ale medzi nami, silno o tom pochybujem, pretože zemetrasenia na trójskom pobreží neustali.“

Sokol sa len vševediaco uškrnul.

Podarkés pokračoval. Rozprával, ako Héraklés urobil z jeho „oslobodenej“ sestry svoju rukojemníčku a ako od Láomedona žiadal výkupné. Nechcel poklady, lež chýrne trójske kone, dávny dar mestu od samotného Dia. Mykénčania sa už roky snažili získať tieto plemenné žrebce a založiť vlastný chov božských tátošov. Láomedón na vydieranie pristal a sľúbil Héraklovi svoje najlepšie kone. Lenže keď mu Mykénčania Hésioné vydali, dal rýchlo zavrieť mestské brány a nariadil, aby Héraklovi vyplatili odmenu lukostrelci. Mykénčania museli pred dažďom šípov utiecť na loď.

„Otec urobil chybu,“ priznal Podarkés. „Proti podlosti toho piráta použil rovnako nečestné prostriedky. Zabudol na rady mudrcov, ktorí tvrdia, že aj s tou najväčšou zákernosťou musíme bojovať čestne. Zákonite sa mu to vypomstilo. Héraklés ho obvinil z vierolomnosti a prisahal, že sa vráti s posilami a odmenu za vyslobodenie Hésioné si vyberie násilím. Svoje slovo dodržal. Tejto jari priplával k Tróji na šiestich veľkých lodiach s najobávanejšími mykénskymi zabijakmi na palubách. Bohovia musia mať toho hromotĺka v prašivej levej koži naozaj radi. Práve keď obliehal mesto, prišlo ďalšie zemetrasenie a zrútila sa časť hradieb. Niektorí, samozrejme, tvrdia, že múr zvalil Héraklés úderom svojho kyja, ale tomu by veril len hlupák. Tak či onak, Mykénčania prielomom vnikli do mesta a obsadili kráľovský palác. Héraklés vlastnými rukami zavraždil môjho otca i všetkých mojich súrodencov. Ušetril len pôvabnú Hésioné, ktorú podhodil svojmu pobočníkovi Telamónovi...“

Princovi preskočil hlas. Zhlboka sa nadýchol a sklopil zrak, aby pred svojím hostiteľom ukryl vlhkosť v očiach. Dokonca aj Kyrias a Ahurmuna sa prestali nalievať a hlasno žviakať a po očku sledovali svojho vojvodcu. Sokol sa mračil a jeho strohosť sa vytratila.

„Privial ťa sem vskutku neblahý vietor osudu,“ prehovoril do ticha. „Správy o dobytí Tróje Héraklom sa k nám zatiaľ nedostali. Nepočujem ich rád. Ako si sa vlastne zachránil?“

Podarkés si rýchlo pretrel oči, nadýchol sa, vzhliadol a narovnal plecia. „Zhoda okolností. Alebo zásah bohov, ak to tak chceš nazvať. Správa o Héraklovom nájazde ma zastihla v kráľovstve Chetitov. Získaval som tam prvé bojové skúsenosti, ako je to u trójskych princov a vojvodcov dávnym zvykom. Kráľ Šuppiluliumaš má v týchto časoch veľa nepriateľov. Čelí nájazdom barbarských kmeňov zo severu i vzbúrencom vnútri vlastnej ríše. Chetitské mocnárstvo sa otriasa v základoch. To je aj dôvod, prečo odmietol moje naliehavé prosby o vojsko, s ktorým by som vybojoval Tróju späť. Dal mi len malú družinu, tucet mužov pod velením tu prítomného statočného Ahurmunu, aby som mal aspoň akútakú osobnú gardu. Pri vyjednávaniach s Héraklom som sa uchýlil ku ľsti. Ukázal som tomu prekliatemu vrahovi svojich chetitských sprievodcov so slovami, že je to len predvoj. Pohrozil som mu, že ak mi nevydá Tróju, Šuppiluliumaš mi pošle na pomoc omnoho viac mužov.“

„Neskočil na to,“ hádal Sokol.

„Nie. Vysmial sa mi. Vraj vie, že Chetiti majú dosť vlastných starostí, a tak sa ich nemusí báť. Keď sa však prestal rehotať, vyhlásil, že nemá v úmysle trčať v Tróji naveky a túži po ďalších vojnových výpravách. Preto, ak chcem mesto svojho otca získať späť, musím ho vykúpiť. Pokladom, na akom ešte nespočinul jeho zrak.“

Kniežaťu sa rozjasnila tvár. „Jantárom.“

„Tak. Jantárom. Héraklés vyčíňal snáď na všetkých pobrežiach južných morí a ulúpil tam drahocenné poklady, o akých sa nám dvom ani len nesnívalo. Nikdy sa však nevybral na sever. Jantár už isto videl, ale nikdy nie v takom množstve, aké mu mienim priviezť ja. Zasypem ho drahokamami, ktoré vraj na vzdialených severných pobrežiach vysávajú z ovzdušia slnečný svit. Povráva sa, že práve oni sú príčinou, prečo sú tie končiny také studené a sychravé.“

Podarkés zdvihol k ústam čašu a doprial si niekoľko hlbokých dúškov. „To je môj príbeh, knieža. Môžeš ma nazvať zbabelcom, keďže chcem svoje mesto získať späť výkupným a nie vojenskou silou, no na mojom poslaní a cieľoch tejto výpravy to nič nezmení.“

„Zbabelec?“ pokrútil Sokol hlavou. „Prisahám pri Slncovladovi, ktorého vy nazývate Apollónom, že mi to ani nenapadlo! Ako by som mohol pohŕdať mužom, ktorý sa odvážil pre záchranu svojho mesta a ľudu podstúpiť takú ďalekú cestu? Mudrci z Mykén a Atén vraj považujú Kolchidu, ktorá leží na východnom pobreží Nehostinného mora, za koniec sveta. Myslím, že nemajú najmenšiu predstavu o ešte vzdialenejších a omnoho divokejších končinách tu za Istrom a ešte ďalej na severe. Len počkaj, keď dorazí Astérios! V zhovorčivejšej nálade ti porozpráva o nekonečných lesoch a bojovných kmeňoch, ktoré sídlia pozdĺž riek na trase k severných moriam.“

„Astérios?“

„Veliteľ karavány s jantárom, na ktorú tak túžobne čakáš. Ak sa nestalo nič mimoriadne, ešte pred najbližším splnom dorazí do Sokolieho hniezda. A ty získaš svoj poklad.“

„Čo je ten Astérios zač? To meno znie južansky...“

„On je južan. Nerád hovorí o svojej minulosti, ale podľa útržkov, ktoré zo seba vysúkal, je utečencom alebo vyhnancom z akéhosi ostrovného kráľovstva. Rozprával mi o paláci, ktorý je taký obrovský a má toľko chodieb a komnát, že ho cudzinci považujú za dokonalé bludisko.“

„Kréta,“ prikývol Podarkés. „A Mínóov labyrint v Knósse. Bohovia, ten muž je poriadne ďaleko od domova! Ďalej než ktokoľvek z nás. Čo ho sem priviedlo?“

„To nikto netuší. O svojom predchádzajúcom živote ani o dôvodoch odchodu z ostrova nikdy nehovorí. Ale nech na jeho minulosti leží akokoľvek temný tieň, ja ho poznám ako spoľahlivého, čestného muža. A výborného bojovníka. Čoskoro sa s ním stretneš. Ako som povedal, každoročná zásielka jantáru má doraziť už v najbližších dňoch. Prišiel si v pravý čas, princ...“

Odrazu Sokol zmĺkol, nakrčil obočia a obrátil pohľad ku vchodu. Nádvorím sa k masívnym vrátam dreveného paláca blížilo vzrušené pokrikovanie. Knieža sa zdvihol z trónu a pokynul družinníkom stojacim v tieňoch stĺpov po obvode siene. Akonáhle sa pohli, bronzom pobité dvere sa so škripotom odchýlili a dovnútra padol tieň muža v plnej zbroji.

„Výsosť! Je tu lovec a žiada o vypočutie. Vraj nesie naliehavé správy!“

„Pusti ho dnu!“

Ozbrojenec ustúpil nabok a do siene sa vpotácal spotený, zadychčaný muž v prostom koženom odeve, ale ovešaný pozoruhodnými loveckými trofejami, medzi ktorými sa vynímal najmä náhrdelník z medvedích pazúrov.

„Pazúr?“ spoznal Sokol bežca a vykročil k nemu. „Čo sa stalo?“

„Hadozubovia...“ vyrazil zo seba lovec, klesol na kolená a lapal po dychu.

Vládca hradiska sa zarazil a zmeravel. Podarkés naňho nechápavo pozrel. Význam toho slova nepoznal, ale podľa zdesených výrazov kniežaťa i jeho družinníkov pochopil, že posol nedoniesol dobrú správu.

„Videl si ich?“ zachripel Sokol.

„Na vlastné oči... Dvoch som zabil... Prisahám pri Slnku a Blesku...“

„Kde?“

„Na severe... Pri prameni, kam chodí piť zver... Bolo ich päť... Všetci sú mŕtvi...“

„Ak si ty zabil dvoch, kto zmárnil ostatných?“

„Dvaja bojovníci... Nie Sokoli... ani Vlci,“ dodal rýchlo, keď sa knieža nadýchol k otázke. „Jeden z nich, než sa odobral k bohom, vyslovil meno...“

„Aké meno?“

„Astérios.“

Po tých slovách sa rozhostilo zdesené ticho. Podarkés sa s pobledlou tvárou zdvihol zo stolca.

„Astériov sprievod?“ vysúkal zo seba. „Karavána s jantárom?“

Lovec k nemu obrátil pohľad. „Tak som si vyložil posledné slová toho muža, pane... Hadozubovia pobili Astériových mužov a ukradli náklad jantáru.“

Trójsky princ sa zachvel a zmätene, takmer prosebne pozrel na Sokola, akoby ho žiadal o vyvrátenie tých správ a uistenie, že vytúžený poklad nie je stratený. Knieža sa však tváril vážne.

„Hadozubovia,“ precedil cez zuby, „sú naši nepriatelia. Uctievajú Černoplaza, odvrhnutého syna Veľkej Matky a úhlavného nepriateľa Slncovlada. Sú to vrahovia, lúpežníci, požierači detí. Naozajstní démoni. Vládnu im čarodejníci posadnutí zlými duchmi. Sídlia v lesnatých kopcoch na severozápade. Občas sa osmelia zaútočiť na pocestných či odľahlé usadlosti, ale nikdy by som neveril, že udrú na dobre vyzbrojený Astériov sprievod. Skoro sa mi tomu nechce veriť, ale Pazúrove oči a uši sa nezvyknú mýliť.“

„Takže jantár je stratený,“ hlesol Podarkés.

„Nie, nie je!“ obrátil sa k nemu Sokol tak prudko, až sa princ mykol. „Dostaneme ho späť! Okamžite zvolám svojich bojovníkov a vyrazíme tým smradľavým tchorom po stopách. Pazúr, vzchop sa! Zavedieš nás na miesto, kde si nechal mŕtvoly! Počuli ste, chlapi?!“ zavolal na zízajúcich družinníkov. „Sedlajte kone! Okamžite odchádzame!“

Potom sa obrátil k Podarkovi. „Odpusť mi, princ. Musím teraz porušiť zákony pohostinnosti. Nebudem ti robiť spoločnosť pri hostine. Ale nenechaj sa tým vyrušiť. Môj dom je tvoj dom. Využi jeho pohodlie. Všetci otroci ti budú k službám...“

„Zadrž, veľký knieža!“ skočil mu Trójan do reči. „Nečakáš snáď, že ťa nechám prenasledovať tých zbojníkov, zatiaľ čo ja sa zostanem povaľovať v tvojom paláci? Môj meč sa napije krvi spolu s tvojím. I meče mojich družinníkov.“

„Cením si tvoju odvahu, ale si môj hosť. Niečo také od teba nemôžem žiadať!“

„Ale ani mi v tom nemôžeš brániť. Trvám na svojom rozhodnutí!“

Sokol mu pozrel do očí a keď videl princovo odhodlanie, prikývol. Podarkés sa usmial.

„Kyrias? Ahurmuna?“ prehodil cez plece.

Trák a Chetit si medzitým náhlivo pooblizovali prsty a spláchli jedlo poslednými dúškami vody a medoviny. V okamihu, keď ich vojvodca oslovil, už boli na nohách a k opaskom si opäť pripínali pošvy s mečmi.

„O tých Hadozuboch som už počul,“ odfrkol si Kyrias cestou k dverám. Prstami si prečesával strapatú ryšavkastú bradu, vytriasajúc z nej omrvinky. „Vraj sú to len bledé, mäkké červy, sídliace v zemských dierach. Nepripravia nás predsa o cieľ našej dlhej cesty! Zašliapneme tú háveď!“

„Ak to dobre chápem, tá háveď prepadla a pozabíjala sprievod skúsených a dobre vyzbrojených bojovníkov,“ oponoval mu Ahurmuna. Potom sa obrátil k Podarkovi. „Takže, nakoniec predsa len budeš musieť získať poklad s pomocou meča, vznešený princ. Do Tróje sa vrátiš ako hérós!“

Mladík sa krivo uškrnul na znamenie, že by sa bez podobných komplikácií pokojne zaobišiel.

Bok po boku vyšli do oslepujúceho slnečného svetla, ozývajúceho sa erdžaním koní a zvonením bronzu.

Sýkorka sa už od rána úporne snažila nadviazať spojenie s Veľkou Matkou a požiadať ju o vieru, silu a odhodlanie. Podľa tradície mala deň pred obradom zasvätenia stráviť v intenzívnom, nepretržitom rozhovore s bohyňou a dokorán tak otvoriť svoju dušu, aby do nej mohla vstúpiť Matkina jasnozrivá moc.

Nešlo to. Nedokázala sa sústrediť ani na tú najjednoduchšiu modlitbu. Bola plná strachu. Úzkosť jej zvierala nielen hrdlo, ale zadusila aj jej vnútorný hlas. Navyše ju zmáhala únava. V noci už, samozrejme, nezažmúrila oka. A od rána zápasila s tou nečakanou slabosťou, ktorá jej bránila prijať osud so vztýčenou hlavou, ako sa patrilo na budúcu Vševidiacu. Mala sa radovať a myslieť na to, že k nej budú po radu chodiť najvýznamnejší veľmoži a pútnici zo vzdialených končín. Namiesto toho celý deň potláčala plač a neustále nutkanie volať matku. Nie bohyňu Matku, ale tú obyčajnú ženu, z ktorej lona vzišla pred sedemnástimi zimami.

V tej súvislosti si spomenula na svoje vlastné dieťa. Na maličké, nedostatočne vyvinuté dievčatko, ktoré porodila necelý rok po príchode do svätyne. Bola vtedy ešte sama dieťaťom. Pri pôrode stratila veľa krvi a takmer zomrela. Predpokladala, že práve vtedy sa jej lono nejako zranilo či poškodilo, pretože od tej doby už nikdy neotehotnela, hoci ju kňazi takmer denne plnili svojím posvätným semenom.

Dcérku jej vtedy okamžite zobrali a obetovali Veľkej Matke. Priepasť umlčala jej nárek.

Sýkorka sa tú trýznivú spomienku snažila vytesniť z mysle. Väčšinou vcelku úspešne, ale v podobných chvíľach slabosti, akú zažívala dnes pred obradom, sa v nej strata dieťaťa bolestivo ozývala.

A tak vo chvíli, keď po ňu prišli dvaja najmladší kňazi, bola už na pokraji síl. Napodiv sa jej stav podobal tranzu, do ktorého sa mala dostať modlitbami. Pripadala si ako mľandravá handrová bábika, keď ju obliekali do čistého belostného hávu prešívaného zlatými nitkami. Odev obnažoval jej mladé pevné prsia, ako bolo v týchto končinách zvykom, ale dnes ich zdobili zlaté špirály. Posvätný tvar sa jagal aj na bronzovej čelenke so zlatými záušnicami, na krk jej zavesili náhrdelník z umne splietaného zlatého drôtu. Driek prepásali opaskom s nádherne tepanými zlatými puklicami. I ruky jej ozdobili náramkami a náramnicami. Keď ju vyviedli von, jagala sa na slnku ako nejaká kňažná, uložená na pohrebnej hranici so všetkými svojimi pokladmi.

Zamierili k útesu.

Ostatní kňazi už čakali pri paru vydychujúcich ústach Veľkej Matky. Vo veľkom kotli nad ohniskom sa varili na kusy rozrezané pozostatky Vševidiacej. K jednému zo stojacich kameňov bola priviazaná asi pätnásťročná dievčina, ktorú priviedli z neďalekej osady. Oči mala vytreštené a neprítomné, z pootvorených úst jej tiekli sliny – zjavne ju prinútili vypiť omamný nápoj. Krivá ľavá noha, očividne kratšia ako pravá, prezrádzala, prečo dedinčania vybrali práve ju.

Na veľkňazov pokyn sa spod rituálnych masiek začalo rinúť zborové zaklínanie. Hlboké hlasy kňazov sa zlievali do bručania, z ktorého naskakovala husia koža. Sýkorku priviedli k oltáru. Voňal dymom – Veľmocný ho zrejme pred chvíľkou očistil čmudiacim zväzkom suchých pŕhľav. Položili ju na širokú kamennú tabuľu.

Potom s ňou všetci siedmi zaradom súložili. Veľmocný ako posledný, keď už bola vlhká od krvi a celkom poddajná. Celý čas pozorovala mraky, ktoré putovali oblohou a z času na čas zastreli žiariaci voz Slncovlada, ťahaný po nebesiach záprahom labutí. Pozvoľna klesal k západu, kde ho zhltne Veľká Matka, aby sa ráno mohol opäť zrodiť z jej lona ďaleko na východe.

Keď ju Veľmocný konečne naplnil semenom, nastal čas rozlúčky so starou Vševidiacou. Priniesli kotol a rozložili jej uvarené pozostatky na kamenný stôl okolo Sýkorky. Pousádzali sa naokolo a pustili sa do jedla, čím starej veštkyni vzdali poslednú poctu. Sýkorke dali zjesť kúsok jej srdca a mozgu. Kosti a lebku potom za hlasných zborových modlitieb nahádzali do Matkiných úst.

Blížilo sa vyvrcholenie obradu. Slnko zapadlo. Citeľne sa ochladilo.

Kňazi najprv venovali bohyni niekoľko symbolických obetí – zmenšených hlinených napodobenín vozov, chlebových bochníkov a figúrok zvierat a ľudí. Všetky obradne zlomili, rozbili a hodili do priepasti. Nato odviazali bľabotajúcu dedinčanku, dotiahli ju k oltáru a prinútili kľaknúť si. Veľmocný sa chopil obetnej sekery s pretiahnutou hlavicou. Skúseným úderom zaťal uzučké ostrie do lebky dievčaťa. Krv z rany nechali tiecť do bronzovej misky. Nádobu si potom podávali dookola a každý sa z nej napil.

I Sýkorka musela preglgnúť pár hltov.

Mŕtve dievča zvrhli do temnoty strže, za kosťami bývalej Vševidiacej. Obetovanej sa tým dostalo veľkej pocty – bude veštkyni slúžiť v záhrobí.

Sýkorka všetko vnímala nezúčastnene. Ako vo sne. V celkom obyčajnom, nie vo vešteckom, plnom živých obrazov. Tu bolo všetko rozostrené a čudesne nezreteľné.

Keď však Veľmocný odložil obetnú sekeru a namiesto nej zovrel v dlani bronzovú dýku, jej vedomie sa vrátilo do tohto priestoru a času. Do srdca sa jej opäť zahryzol strach. Oči sa rozšírili. Mykla sa, ale to už ju štyria kňazi držali za členky a zápästia a tisli k oltáru. Piaty jej strčil medzi zuby drevený kolík a šiesty jej pevne chytil hlavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sekera z bronzu, rúno zo zlata.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.