Zápisky
z Vůdcova Hlavního stanu

Felix Hartlaub

2014

Felix Hartlaub
Zápisky z Vůdcova Hlavního stanu

Copyright © Suhrkamp Verlag Frankfurt am Main 2007
All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin
Translation © Miroslav Stuchl
ISBN 978-80-7207-915-5 (pdf)
ISBN 978-80-7207-916-2 (epub)

Die Übersetzung dieses Werkes wurde vom Goethe-Institut
aus Mitteln des Auswärtigen Amtes gefördert
Překlad díla byl podpořen Goethe-Institutem
z prostředků Ministerstva zahraničí Spolkové republiky Německo
Z německého originálu Aufzeichnung aus dem Führerhauptquartier
obsaženého
v „In den eigenen Umriss gebannt“ – Kriegsaufzeichnungen,
literarische Fragmente und Briefe aus den Jahren 1939 bis 1945
a vydaného nakladatelstvím Suhrkamp Verlag
v roce 2007 ve Frankfurtu nad Mohanem
přeložil Miroslav Stuchl
Jazyková redakce Tereza Houšková
Odpovědná redaktorka Tereza Matějčková
Obálka Karel Horák podle grafického návrhu Pavla Růta
s použitím fotografie Jana Horáčka
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 13. svazek edice Faust,
celkově jako svou 1006. publikaci
Vydání první
Praha 2013

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Felix Hartlaub, narozený r. 1913 v Brémách, sliboval směřováním svých hlavních studií spíše životní dráhu vědeckou, že se stane historikem. Na univerzitách v Německu, Francii a Itálii studoval především historii, archeologii a ekonomii, na doktora filosofie byl promován na základě své práce Rakouský Don Juan, jež měla v podstatě povahu historickou. Zároveň si však na vysokých školách neodpustil rozsáhlá studia romanistiky a dějin umění, což svědčilo nejen o šíři jeho kulturního zájmu, ale souznělo to i s jeho širokým uměleckým talentem, jenž se už tehdy u něho prosazoval. Literární odborníci brzy začali v Hartlaubovi spatřovat velkou naději mladého německého krásného písemnictví.

Už na gymnáziu vytvořil Hartlaub první práce literární hodnoty. Během vysokoškolských studií sepsal knihu Děti století, nejnadanější generace Francie, v níž se pokusil postihnout politický význam předních francouzských romantických básníků. Zároveň už při studiích mezi roky 1932 až 1938, využívaje vedle literárního umu i novinářské dovednosti, glosoval v „Berlínských deníkových listech“ z různých úhlů dění v německém hlavním městě. Koncem uvedeného období vytvořil mladý Hartlaub pozoruhodné literární dílo, fantazijní apokalyptickou povídku Brueghelova opice, báseň v próze, inspirovanou obrazem malíře P. Brueghela.

Nelze předvídat, jakým směrem by se byla rozvíjela široká Hartlaubova vědecká a umělecká základna v budoucích letech. Zda by se vyhranil spíše jako historik či literát, nebo by jeho doširoka rozkročený tvůrčí potenciál nalezl uplatnění na nejrůznějších cestách, jak tomu bylo do té doby. Osud rozhodl za Hartlauba, když mu dovolil dožít se věku pouhých 31 let. Bezprostředně po získání doktorátu byl mladý Hartlaub v listopadu 1939 povolán do vojenské služby a poslán do války, kterou rozpoutalo nejdříve v Evropě nacistické Německo. V dubnu 1945, těsně před koncem války, byl ještě převelen do Špandavy k bojové jednotce, jejímž úkolem byla obrana Berlína. Tam však nedorazil a beze stopy zmizel. Koncem r. 1945 byl nezvěstný Hartlaub prohlášen za mrtvého.

Byla to druhá světová válka, co rozhodlo o tvůrcově smutném osudu. Zároveň ho však podnítila k vytvoření díla, jehož působivost překročila desetiletí a je živá dodnes. Hartlaubovy válečné zápisky se zejména v Německu čtou nepřetržitě, vycházejí stále v nových vydáních. Po nástupu k armádě Hartlaub zprvu vykonával vojenskou službu v Německu, později byl odvelen do Paříže, kde se jako graduovaný historik účastnil práce německé historické a archivní komise, jež po okupaci části Francie zkoumala v Paříži ukořistěné francouzské dokumenty. Využil toho k sepsání rozsáhlých a cenných osobních Válečných zápisků z Paříže. V nich díky znalosti francouzštiny a někdejším nejen studijním pobytům prokázal svůj obdiv k Paříži a Francii, ale podal i působivé svědectví, jak německá okupace vede francouzské hlavní město a jeho obyvatele k stále hlubšímu materiálnímu i mravnímu zbídačení. Zejména v těchto zápiscích osvědčil Hartlaub i další rys svého tvůrčího založení, kreslířství, a to v podobě četných perokreseb.

Po skončení vojensko-historické mise ve Francii vykonával Hartlaub nakrátko vojenskou službu v Rumunsku, i odtud je část jeho osobních válečných zápisků. Poté, od května 1942 do března 1945, byl přidělen k zpracovatelskému týmu válečného deníku při Vrchním velitelství armády Hitlerova Hlavního stanu v pruském Rastenburgu, později v alpském Berchtesgadenu, v blízkosti známého Hitlerova osobního sídla. Nejdelší dobu tohoto druhu vojenské služby však strávil v pověstném „Vlčím doupěti“ poblíž ukrajinského městečka Vinnica jihozápadně od Kyjeva. Tam také vznikla ústřední, nejzávažnější a nejrozsáhlejší složka jeho válečných záznamů – Zápisky z Vůdcova Hlavního stanu, které vám touto knihou předkládáme.

Hartlaubovým služebním úkolem tehdy bylo spoluvytvářet oficiální válečný deník vrchního velení německé armády. Nebyl by to však Hartlaub, aby se spokojil s touto činností, byť ho chránila před frontovým nasazením. Příčilo se mu pořizovat pouze suché, odtažité záznamy válečných událostí. Naopak nutkavě pociťoval potřebu zaznamenávat i taková dění, „kdy to lidské a osobní dalekosáhle podléhá, zaznívá jen někdy naříkavě z dálky“. Jeho demokratické založení a bytostné tvůrčí puzení se nesnesly s vědomím, že služební záznam probíhajících bojových událostí na frontách, který vytváří, je v zájmu velení armády jednostranný, že musí být podle velitelských potřeb a zájmů upravován, falšován. Pustil se proto do komponování vlastního, utajovaného deníku, do objektivního zapisování událostí na bojištích, zejména však do vystižení osobně sdíleného prostředí „Vlčího doupěte“. Jeho osobní deník líčí nekompromisně kriticky tamní atmosféru, lidské chování a mezilidské vztahy, už tehdy poznamenané tím, že si osazenstvo Hlavního stanu bylo vědomo blížící se katastrofy, jež jako Damoklův meč visela nad německou armádou, která teď opouštěla dobyté frontové pozice. Zejména nejstarší čtenáři budou jistě překvapeni, nakolik se tento obraz liší od našich někdejších iluzorních představ o dokonale fungující, drilem vycvičené mašinerii nejvyššího německého válečného velení. Vystižením tamější banality postihl Hartlaub zároveň i banalitu celého zvráceného nacistického systému, „banalitu Zla“, jak to jako nový fenomén 20. století pojmenovala filosofka Hannah Arendová.

Zápisky z Vůdcova Hlavního stanu jsou nesporně uceleným literárním dílem, i když je Hartlaub považoval za přípravnou variantu pro poválečné přepracování. Zmíněné zápisky vykazují nemalé zvláštnosti. V podstatě na celé ploše textu je patrná vazba literáta na historika, zejména díky neobvyklé pozornosti k detailům. V některých částech tohoto díla se zračí výrazná věcnost, hutnost vyjadřování, úspornost větné stavby. Zejména počáteční partie knihy překvapí téměř v každé větě absencí slovesa, jež je obecně v krásném písemnictví jako hlavní nositel děje samozřejmou součástí textu. O podílu historika svědčí i určitý odosobněný vztah k vyprávěnému ději; ačkoliv je naprosto jasné, že vše sdělované procházelo myslí autora, že je to jeho osobní svědectví, Hartlaub se někdy staví do pozice objektivního, nadosobního pozorovatele; místo já píše on, ke konci knihy slovo já nahrazuje výrazem písař. I při stálé péči o zachycování detailů však v průběhu díla postupně stále výrazněji převládá spisovatel nad historikem; stylizovanost a fantazijní prvky zřetelně víc a víc převažují nad věcně popisovanou realitou.

Zápisky nejsou chronologickou kronikou dění ve „Vlčím doupěti“, ani časově posloupným záznamem autorových osobních prožitků. Také nejsou prostředkovány souvislým dějem z okruhu Hlavního stanu ani spojitým Hartlaubovým prožíváním tamního pobytu. Jsou rozčleněny do značnou měrou oddělených částí: Vlkodlak, Hospodářský průkopník, V houští Jihovýchodu, Carův kurýr a Vlak do propasti. Jsou to vlastně poměrně samostatné skici, fragmenty, jež však celkový obraz Hlavního stanu netříští; jen na něj zaostřují pohled z rozličných úhlů.

V Zápiscích používá Hartlaub při představování jednotlivých osob, údů Hlavního stanu, většinou pseudonymy. Zčásti patrně proto, že se musel obávat krutých následků, jež by ho nepochybně neminuly, kdyby byl jeho osobní deník odhalen. Je až neuvěřitelné, že se své kritické postřehy o atmosféře „Vlčího doupěte“ a ironizující charakteristiky představitelů tamní vojenské moci odvážil zapisovat přímo v samém centru nejvyššího velení nacistické armády. Druhým důvodem skrývání skutečných jmen je zajisté ona zmíněná postupující nadvláda Hartlauba literáta nad Hartlaubem historikem. Němečtí odborníci v některých případech odhalili skutečná jména osob, jež autor tajil. Spisovatel si však byl vědom podstatného literárního poznatku, že koncentrování vlastností většího počtu skutečných jedinců do jedné literární osoby nevede k ochuzení, ale naopak – využití typizace přispívá k zhutnění a rozšíření literární výpovědi, k hlubšímu vystižení reality. Ostatně vzhledem k časové odlehlosti by zejména pro českého čtenáře nemělo odtajnění jmen postav Hlavního stanu žádný význam. Naproti tomu Hartlaubem uváděné četné zkratky armádních funkcí, štábů, velitelských stupňů a organizací jsou věrohodné, autorem správně užívané. Stejnou historickou platnost mají i zmiňované politické, válečné události, jednání státníků atd. Aby čtenář pochopil autorovu literární výpověď, měl by jim porozumět. Z toho důvodu přináší kniha ve svém závěru přehled všech užívaných zkratek a také mnohé vysvětlivky k událostem a faktům, uváděným v textu.

Miroslav Stuchl

Vlkodlak

Z lesnického hlediska vzorný borový les – nikdo neví, kde se tu vzal. Patrně založený nějakým předvídavým německým lesníkem na konci 19. století speciálně k nynějšímu využití. Úzký půdorys ve tvaru jazyka, se širokými očíslovanými průseky (před nimi závora), otevřenými a průhlednými do všech směrů. Na okraji v pravidelných odstupech mohutné duby, na nichž jsou nyní zbudovány vysoko umístěné pozorovatelny. Od silnice odkloněná východní část zahrnuje uzavřený okrsek číslo I (s nejužším politickým a vojenským okolím Adolfa Hitlera – pozn. ed.), oddělený kovovou mříží, jež svou výškou přesahuje člověka, na louce leží do dálky se táhnoucí zábrana z ostnatého drátu, spirálovitý válec. Borovice tloušťky dvacet až třicet centimetrů, mnohé vykácené, řezné plochy pařezů natřeny šedozeleně. Na střeše nepoužívaného bunkru ve tvaru kostky pečlivě upravené zátiší, stejně tak na četných barácích. Maskovací sítě v barvě mořských řas, popelavě šedé cesty, mohutné hydranty, na barácích skříňky s hadicemi. Baráky Vůdcova ochranného praporu vyzdobeny parožím a okrasami, vyrobenými lupenkovou pilkou. Mezi cestami položený (či nasetý?) trávník řádně nevzešel, velké úseky spáleny sluncem. Borové šišky, písaři je sbírají do papírových košů na podpal.

Už v září se topí. Každý z dlouhých služebních baráků vysílá do výšky tucty kolmých a úzkých kouřových sloupků; modř působí s pozoruhodnou intenzitou v šedohnědé zeleni, proniknuté mnoha slunečními skvrnami. Chodby letecké ochrany klikaté, stěny zesíleny pletivem z proutí; tam spousta pavučin a vnitřní chlad. Máslo, které se občas krade, se v nich uskladňuje v kuchyňských nádobách tuhé.

Celé zařízení prý vybudovalo v zimě několik tisíc Židů, jejichž masový hrob se nachází v bezprostřední blízkosti. Ve skutečnosti to byli zajatci. Mnohým způsobil mráz těžká poškození, i ze strážního mužstva, kteří by byli při práci rádi pomáhali. Od poloviny září nepřetržitý déšť zhnědlého jehličí. Staří příslušníci O. T.1 dílem hrbatí, pokřivení, jsou shrabáváním jehličí z cest zaměstnáni nepřetržitě. Dlouhá dýmka jim visí až k náprsní kapse, o generály se nestarají; většinou s výraznou barvou dialektu. Vůz s vodou, tažený dvěma udřenými koníky, postroj tvoří pás linolea před hrudí. Starší stavební vojáci letectva chodí nepřetržitě s nosítky plnými vonících bukových polen nahoru a dolů. Pochází to z parku, patřícího ke statku na druhé straně řeky, který padne za oběť stavbě silnice. V barácích se to skládá na hromadu pod pisoáry. Na místech hustšího stromového porostu parkovací místa. Na okraji houští drží stráž výzvědné pancéřové vozy pod maskovacími sítěmi, vyprahlými sluncem. Pod plachtami se rýsují protipancéřová děla.

V předních střediscích vojenského zařízení propukají každým okamžikem bouře husího a kachního štěbetání. Drůbež se počítá na stovky. Různé denní rozkazy velitele: „Držení drůbeže v táboře dosáhlo rozsahu, který…“ Termíny, k nimž musí být všechno zabito. Vrchní lékař protestuje. Ale teprve když je termín přestěhování (Vůdcova Hlavního stanu – pozn. ed.) neodvolatelně jistý, je stanoveno skutečné snížení stavu. Na oknech a prádelních šňůrách pak visí malé nahé mrtvoly, většinou velmi hubené, nesmyslné pahýly křídel, ostré prsní meče. Odseknutá stehna, aby se lépe vešla do balíků. Polozavřené oči hus, velikost hlav. Ale i tak jsou dva vojáci každodenně zaměstnáni sháněním, tříděním a především zabíjením drůbeže. Vstávají před východem slunce, v poledne polehávají ve vysokých botách půlhodinku na slamníku, večer je jim k dispozici vodka. Na jednom místě je jehličnatá lesní půda zaplněna ztvrdlými plochými kuřecími hlavami, bzučící hrozny much na každém kroku.

Každý příslušník nižšího štábu vlastní několik kusů drůbeže – těžkosti s kroužkováním, časté záměny. K zabíjení a kuchání se najímá za pár cigaret některý z obou štábních řezníků, škubání je přenecháno každému zvlášť. Mrchoviště leží bezprostředně pod okny jídelny mužstva.

Štábní šikovatel s užší suitou jí venku, čelo a zátylek se potí v bílém poledním slunci. Fena ubytovatele – dlouhosrstý teriér – bloudí s bezradným vlhkým pohledem panikou opeřenců. V souvislosti s hasičským cvičením si kachny pořídily uprostřed travnaté plochy malou louži. Většinou spí se zobákem uloženým v hřbetních perech. Husy manévrují nepokojně na okraji. Malý štěrkový ovál u zadního východu dlouhých pracovních baráků, stůl s telefonickým připojením a několika židlemi. Zde pracuje generál venku v přírodě – sedí pěkně zaoblený na hraně, trup plný, poněkud podsaditý, avšak bez břicha, pevně vzpřímený, pěstěná ruka na nahnědlé hladké líci. Celkově slohově upravený, sám sebou nafouklý jako nějaké erbovní zvíře. Ebenově tmavý čepec, hladký jak zrcadlo, šarlachově rudá a zlato, to pokropeno slunečními prstenci a plochým stromovým stínem, vzadu mřížovím kmenů prokmitávající polní step. Odpoledne se tam někdy podává čaj, přítomny jsou vysoké návštěvy, Osa, Japonci, admirálové obrany, zvláštní štáb F atd. Písaři z toho něco ulovili pohledem dolů na střední chodbu otevřenými skleněnými dveřmi. – Na předsíňového šikovatele a jeho tužku se pískalo.

Okraj lesa, předpolí. Každé poledne stejný, silný, stejnoměrný vítr z východu, tentýž proud vzduchu mezi nuznými, strupatými kmeny. Horko – třicet čtyřicet stupňů přes poledne – neskličuje, nespaluje, mísí se s větrem, zdá se trvale narůstat, a přece je stále snesitelné. Stíny kmenů se posunují pomalu k východu, hnědočerveně osvětleny na hladké jehličnaté půdě, a měří uplývání siesty. Lehátka, přikrývky, pod nimiž se napřed odklidí borové šišky. Noviny se člověku rozlétnou, lesknoucí se kniha brzy padá do klína usínajícího. Z těl se radující důstojníci svlékají plavky – chlapecky štíhlý první důstojník generálního štábu letectva s tenkým, sasky zabarveným hlasem; poněkud rozmrzelý příslušník námořnictva se zárodkem břicha; velmi pěkně formované mladistvé tělo prošedivělého bankovního ředitele s orlím nosem.

Až teprve generálův rozkaz učinil přítrž nudismu. Že se onen generál na počátku siesty vrací z porady u Vůdce většinou špatně naladěný a míří ke svému řídicímu pracovišti, je nevýhodné. Odpočívající se tváří, že spí, když on proplouvá kolem, potkávají ho s lehátkem, přikrývkou, novinami, bez zdravící ruky. Vynadá strážnému, když ho nepozná a vyžaduje průkaz („jsem tady přece pánem celého krámu“), nebo příslušníku O. T., jenž mlátí svou herku; ve skutečnosti tím však generál míní vydatně se slunící štáb. Těžce nadití strážní, kteří přecházejí přes vystrčené nahé končetiny. Také jednotlivá mužstva se tam rozvalují, obratně odsunuta od důstojníků, na hranici slyšitelnosti, žehlena sluncem.

Kolem lesa na míle daleko obilná pole, brambory. Směrem na východ do daleka železniční trať, na níž stojí v řadě něco málo topolů. Na okraji obzoru nachází písař město,2 z nějž je vidět jen několik bíle se třpytících eternitových střech, načervenalá chemická hala a stožár vysílačky. Úzké, souvislé závory dubových lesů. Na západ klesá půda nepozorovaně k řece, protilehlý břeh je spádnější. Sběračky klasů přicházejí na sám okraj lesa, obilí je naseto řídce, na mnohých místech přechází nepozorovaně v úhor – malokvěté střapaté chrpy, kopretiny, pastuší tobolky. Čas sklizně: na mnoha místech vyrůstají vedle mlátiček z plochy obrovské stohy slámy, s příkrým čelem a mírně stoupajícími zády, na něž jakoby taženy rukou nějakého ducha stoupají do výše balíky slámy (pomocí tažného zařízení, obsluhovaného dvěma spřeženími). Nad tím žluté mraky prachu, kolem lidské hemžení. Téměř na doslech, ale přece jen kvůli třpytu a chvění vzduchu hodně vzdálené, do délky roztažené jednoposchoďové cihlové budovy kolchozu, nyní obsazeného nováčky oddílu protiletecké obrany, je vidět i s dřevěnými dělostřeleckými stavbami. Večer, když slunce vysílá poslední dlouhé přezlaté paprsky z lesního hřbetu na druhém břehu Bugu, sedí po jednom do nosu si dávající, zbraně čistící nováčci v rudězlatém strništi, sami se svými mohutně protaženými stíny. Po říčním sklonu k halám vozidel – jednou za poledne požár benzinu, mastný černý dým se hodiny řine nízko nad polem. Jedno spánkem opilé lehátko míní „samozřejmě sabotáž“, ovšem k zvednutí to nestačí. – Strážný s polním dalekohledem zpozoruje jednou v poledne vzdálené tmavě zelené pole bíle vyzdobené květinami; ukáže se, že jsou to samé pracující ženy. V půl páté táhne do vesnice po cestě, vyjeté do hloubky gumovými koly a housenkovými pásy vytlačené ze svých okrajů, stádo krav, obklopené pasáčky – klátivé rohy, sudovitě kulatá březí břicha. Mračno prachu se brzy usazuje. Poté snad tisícihlavé hučení – ženské osazenstvo vesnice, muži se tam téměř nevyskytují, se vrací domů z pole, kilometry vzdáleny od vesnice se tam lopotily od časného rána. Nejprve dospívající, okaté, žvanící jedna přes druhou, přes ramena hrábě s dlouhými násadami, s oslnivě bílými šátky na hlavách. Nějaké psisko řádí kolem dokola. V určitém odstupu starší, malé vojácké vdovy s vetchými pažemi a rameny, herkulovské děvečky s bezduchými, lesknoucími se obličeji, a vyschlé stařeny. Mezi tím osamocený muž, svraštělý stařík, s vousy jak strniště, s bílou plátěnou čepicí, brblající kretén. Velké otisky nohou v sametově hebkém prachu. V kolchozu se setkávají s houfem polonahých vojáků, hrajících házenou. Totéž dobře vyvinuté, rudohnědé tělo – barva: bedna od doutníků – modré trenýrky, malá, zlatově ostříhaná hlava, chraptivě vykřikované slabiky poletují, a sluneční puchýř naproti. Jenom u předvoje žen trocha smíchu a otáčení krků – ani u vojáků žádné přerušení.

Den po dni totéž světlo, stejné živě vanoucí horko – slunce je malé, nepříliš daleké, hlubina nebes naplněna jemným lesknoucím se výparem – teprve s pozdním podzimem je obloha vyšší a modřejší, slunce plane dále a ostřeji. Večer mnohdy vniká mocný vítr do korun sosen, kolem protéká velmi mnoho vzduchu, vytlačovaného z banky mračen, potom je obloha příštího dne šedě naběhlá, ráno trochu prší, les voní a paří se – napozítří je pak zase jako vždycky. Lehký stříbrný pot – člověk nezpozoruje, že je vlhký. Rolníci si stěžují na sucho – skutečně jsou například brambory velmi malé, kulaté jako rajčata – ale zdá se, že je to každým rokem skoro stejné.

Mezi lesem a řekou pás mrtvé, ladem ležící země. Betonové odvodňovací strouhy, několik podezřelých rolnických stavení se železnými dveřmi bunkrů a širokým střeleckým polem. Lehká děla protiletecké obrany volně v poli, u nich zaměstnány malohlavé postavy divize H. G. Jednotlivé domečky jsou skutečně z dřívějška, poslány z vesnice přes řeku, nyní vyklizeny a obydleny vojáky stráže, očíslovány, čerstvě nabíleny až dolů k půdě, malé květinové záhony před nimi, voní to po mýdlem vydrhnutém nábytku, ze zadních zahrad po chlorovém vápně. Dva ukořistěné jílově žluté tanky, které často mění stanoviště. Zástup mladíků v plavkách se vrací domů se sedátky zavěšenými přes ramena, z vyučování, jež se konalo někde v skrovném stínu nějakého stromu předpolí. Silnice, kostrbatá a vydlážděná kočičími hlavami – opravdová židovská dlažba, jak míní generál von Unruh – vede na sever do Kazatinu, Berdičeva. Tam odbočuje hladká lesknoucí se asfaltová silnice, která přispěchá k lesu, potom obtáčí jeho okraj. Protáhlá hraniční závora, vpředu doškami krytá strážnice. V předpolí sídlí také ještě „Čáp“3, na úzkém, sluncem vypáleném trojúhelníku louky. Natřásá se nad silnicí, když se blíží prominentní návštěva, zakrouží nad vesnickými chýšemi, svým stínem honí stádo dobytka.

Noční silnice

Automobilové světlomety, ze zatáček vyjíždějí do krajiny s kolísáním, budí stranou stojící dům, uzavřený kus okraje lesa. Na rovných úsecích se derou vpřed podél ubohých stromořadí. Skupiny aut v zběsilé jízdě těsně za sebou, řinčení, troubení, stříbrné šňůry na čepicích. Osaměle se třesoucí svítilny jízdních kol. Náhlé kužely světla silniční kontroly, nahé, zaprášené nohy, řasené sukně, vatované kazajky dotazovány: „Dokumenty, marš, marš!“ Bíle natřené, až do výše hrudi sahající, nahoře zašpičatělé kůly doprovázejí silnici, tlačí se do světel reflektorů; vedle místy velmi hluboký silniční příkop. Mezi ním a silniční dlažbou úzká prašná pěšina nahých pěších nohou, bílé kolíky obtéká po obou stranách. Až do desáté hodiny večerní jsou tam na cestě mnohé postavy, jedna za druhou, většinou putující selky; spodní díl šátku stažen před ústa, proti prachu. V těžkých jupkách, širokých nařasených sukních, nezbytné slaměné tašky pověšeny přes rameno. Jakýsi pes se motá za nimi s vyplazeným jazykem, nějaký stařec o holi s děravými kalhotami. Mladá děvčata využívají světel reflektorů, aby si pospíšila o kus dopředu, opět se připojila k neúnavné skupině starších předaček. Putuje se po celý den; zhusta dolů do rumunské Istrie, kde je ještě něco k snědku a ke koupi. Nebo se cestuje, aby se vyhnulo verbovací akci. Z jedné vsi v blízkosti Vinice se vypravilo až do Rumunska několik set děvčat, když měly být dopraveny nazpět do říše. Snacha přednosty trhu ze Střihavky, která je po celý čas u tchána a tchyně – muž zahynul na frontě; její bydliště leží třicet kilometrů stranou; vydává se na cestu před svítáním. Nočními vesnicemi: v jedné zatáčce zachytil světlomet řetěz mladých děvčat, jež se uchopily pod pažemi a zaujímajíce celou šíři silnice pochodují vpřed velkými kroky. Zpívají, roztaženy do šíře, téměř s křikem, horoucně. Voják a děvče v jedněch domovních dveřích, její tvář zastíněna jeho ramenem. – Dunící povoz, opar kolem lampy a dech koní. – Pro cyklistu je to v noci obtížné: na dláždění mu to vytřese duši z těla – v hlubokém písku jízdní dráhy začnou kola plavat a dostávají se povážlivě blízko příkopu; rovněž nebezpečí, že se zůstane viset na některém z kůlů.

Most

Krystalický bod německého zhodnocování a místní otročiny. Rovná nouzová pěšina, vedle níž vzniká vysoký most na pilířích. Lidé z O. T., jejich baráky na obou březích. Staří ruští hřebci, výrazně liknaví. Několik úplně mladých chlapců u nich, s horní částí těla v barvě mědi – po měsíce polonazí na slunci – se zvířecky hustými, hluboko do týla přerostlými plavými vlasy. Staří se železnými brýlemi, dýmkami, křivými zády a hrbem. Jejich majetek: četné bedny, staromódní příruční tašky. To jsou skuteční, užitek mající králové vesnice, mnohem hlouběji a přitom nenápadněji zakořenění než hlasití, stále spěchající a nestálí mladí vojáci. Aniž se rozhlížejí kolem sebe, s klidným vzdycháním zvedají nohy přes přechod plotu, přistupují k ženám, které stojí ve dveřích, hladí děti po hlavách. Každý má kolem sebe několik mladistvých dělníků, lesknoucí se zuby, všímavě mžikající oči. Práce se skládá z mnoha pauz, vyplněných cigaretovým kouřem a technickými úvahami; mezitím jednotlivé mistrovské kousky, celebrované před hustým kruhem přihlížejících, z rukávu vysypávané silácké výkony: „Hej rup!“ Vždy je u toho mnoho dětí, mladíci nesou nářadí, jezdí ve vozících, děvčata ukládají odřezané větve do pytlů. Není snadné říci, kde přechází dobrovolnost pracovního výkonu v zaměstnanecký poměr, případně v pracovní povinnost. Statná ženská osoba v pestrém německém letním dirndlu, patrně vyměněném s vojáky, se baví se smíchem, na větší vzdálenost, s jedním nazrzlým plavovláskem, jenž při nějaké vedlejší práci ve skloněném postoji uvádí do hry své zádové svalstvo. Snubní prsten a zlatý zub. Když se večer prach, který zvířilo poslední domů se vracející koňské či dobytčí stádo, smísí se smrákáním a za historickým borovým lesem vychází šedorudý, ještě kalný měsíc, muž z O. T. s obuškem pod paží střeží konec mostu.

Domácí dělníci jsou většinou zaměstnáni příjezdem na druhém břehu řeky, kde se značný kus příkrého břehu odklízí lopatami a vznikající úbočí se musí zpevňovat. Stále připlouvá země, listy lopat se musí bez ustání až do lesku očišťovat, narovnávat, rozdělovat mezi dělníky. U jednotlivých buků v parku u statku, kde je umístěn pracovní tábor, leží odhalené kořání, stromy musí být poraženy. Mládež šplhá nahoru, aby připevnila lana, jimiž bude dán stromu správný směr pádu. Všichni jsou velmi mladí, většinou kolem šestnácti sedmnácti roky, tito „ukrajinští putující dělníci“, málokteří místní – večer postávají osamoceni v houfech na obecní návsi, bez kontaktu s procházejícími se děvčaty. Děravé, seprané košile a trika, úzké plece, vojenské jezdecké kalhoty barvy khaki s plandajícími postranními křídly. Udýchaní, s mokrým čelem, ohnutí nad dlouhými násadami lopat, hbití a bledí vedle lhostejné svalové nádhery Němců. Páchnoucí malá benzinová lokomotiva táhne vláček s vozíky, obsluhuje ji zelenošedý Bavorák. Vzadu mocně voní otevřená zem, odřezané provazce kořenů. Učitel ze zavřené, vojskem obsazené školy, který byl přidělen k práci s lopatou; jednoho dne se oběsil. Vyprávění ze vsi, zaslechnuto při vyjednávání o vejcích.

Menší stáda dobytka jsou hnána přes most dunícím dřevěným, dlouhým a úzkým koridorem – pouze šířka vozu. Hubený skot, propadá se do cvalu, pak zase do toporného váhavého kroku, ucpává most. Přijíždí sem hranatý otevřený vojenský automobil s důstojníky protiletecké obrany, popuzeně troubící; musí stát před stěnou hubených zadků a pendlujících ocasů, jen zvolna se posunující. Inspektor s rudým obličejem, dubový úlomek na odřené zeleni šatů, vyskakuje z auta bez brzdicích špalíků, kopne blízko ležící krávě do slabiny, rukama a neartikulovaným řvaním přivolává zemědělce, kteří právě přecházejí přes most. Ti se pak poslušně vrhají na zadní frontu stáda. Kletby, prosebné domluvy, zvučné rány – psi napadají nohy hned zvířat, hned honců. Malí, mladí hlídači vyskakují ze středu stáda, mávají rukama, klacky, aby zlému autu ukázali, že dělají, co mohou. Velmi zvolna přichází pohyb do kývajícího se lesa rohů, všeobecné kmitání ocasů, nadávání bez konce; údery kopyt zvířat, nahá chodidla honců – most je jeden lomoz. K tomu začíná i znovu troubit automobil, motor škytá a rachotí, teď ještě k tomu zazní výstřel. Jednotlivá zvířata jsou mačkána na zábradlí, s bučením se tlačí na vozidlo. Konečně ukazuje mrak prachu, že auto most opustilo. Jeden z pasažérů se postavil na nohy, obrácen nazpět nadává do stáda, jež už opět upadlo do kroku přes celou šíři cesty, a násep se tam uvolňuje.

Další ruch na mostu: vojáci, přes rameno tašky plné vajec. Jednou kontrola vojenským policistou – je možno se dát převézt jedním rybářem několik set metrů proti proudu. Traktor s paprsčitými výztužemi kol, na němž sedí šest mladíků s čepicemi z balonového hedvábí, rozvírá mostní trámy, žene se jak na lámajících se chůdách. Hříbata s rozcuchanou, vlhkou srstí, živě kývající hlavou za zapřaženou matkou. Nákladní vůz O. T. plný děveček, jež jsou „přitaženy“ k některým zemním a silničním pracím. Stojí rozkročeny, vzpřímeny, drží se navzájem kolem ramen, ty přednější u řidičovy budky, jejímž zpětným okénkem vzhlíží spolujezdec na jejich nohy. Vprostřed mostu vůz naráz zastavuje, děvčata se smíchem a výkřiky padají jedna přes druhou, k tomu řinčí lopaty, trakaře, které si vezou s sebou. Jeden U. v. D. z jednotky sídlící ve vesnici, s ocelovou helmou, trylku schopnou píšťalou a žlutou šňůrou střelce, louská slunečnicová semínka.

Z provozu širší silnice se odbočuje na most jen málokdy. Vedle mostu jakýsi druh brodu. Každé poledne tam stojí totéž hustě nahloučené stádo černých ovcí, čelo zvířat ve vodě, vzájemně si kladou hlavy na hřbety. Koně umývají nazí vojáci. Modré, lesklé, čerstvě opláchnuté lehké nákladní automobily stojí až po blatníky ve vodě. Na kulatých, generacemi vyšlapaných žulových útesech, jež zasahují až do středu řeky, stojí po jedné pradleny. Tlučou kusy prádla proti kamenům, pak je zase ponořují do vody, mýdlo není, některé mají valchy. Jen málokdy se vztyčí, upraví si šátek na hlavě, špičkami prstů u nohou čvachtají ve vodě. Na loukách u břehu se potuluje mnoho hubených nedorostlých koní, patrně většinou někdejší vojenští z ústupových cest minulého léta; mezi nimi se kolébají \nb husy.

V říjnu se řeka začíná scvrkávat. Bahnitý, brzy jak kámen tvrdý okraj jejího koryta začíná být vidět, poznamenán stovkami kopyt a husích nohou. První tenký bílý led to překryje. Horní část vozu, kdysi zříceného z mostu, trčí z vody. Lamače ledu před mostními pilíři byly dokončeny, dřevěná bednění se budou plnit žulovými úlomky z blízkého lomu. Vrbový porost dále proti proudu, v němž se v létě ukrývali koupající, není ještě zcela odstraněn. Pohled narazí rovnou na holá hnědá pole, jež se od vesnice svažují ke krátkému pobřežnímu srázu. V létě se přes most přenášejí brambory, slunečnice s těžkými hlavami, vyšší než lidská postava, tabákové rostliny s růžově bílými květními kalichy, kukuřičné stvoly, zlaté dýně a melouny. Ječící pila, škytání benzinové lokomotivy a z lomu dále po proudu přidušené klování a bušení, znějící vysokým tónem.

„Když tu náš prapor byl úplně sám, na jaře, to ještě bylo něco. To se všechny mladý ženský v tomhle zapadákově koupaly v Bugu, tam bylo co očíhnout. Samozřejmě nemůžeš přijít s celou kumpačkou, to by bylo po ptákách. Nee, to se ví, úplně sám a jako kdybys šel kolem docela náhodou. Vytáhnout nějakej dopis nebo noviny a lehnout si vedle do trávy, to jsi pak moh celou tu nádheru pozorovat. Můžu ti říct, tady jsou mnohý stavěný, jak nemáš v celý říši, jako sochy: stojatý kozy, bílý jako sníh a pevný, to bys moh na tom blechu zamáčknout, něco takovýho se u nás vůbec nezná. A ta chůze a ty záda… Když oni sem jdou, ve všech těch špinavejch cárech, to nijak nezíráš; ale když oni ty klumpy vodhoděj, mladej, to seš v mžiku žhavej. Chlapi se koupají taky mezi nima, beze všeho, vůbec se nežinýrujou… Ale co jsou tady od Todtový organizace a polní policajti a ty všichni chlípný kozlove, co se postaví do kruhu a čumí, je to v háji. Ty taky zkazili všechny ceny vajec, zaplatí, co se na nich chce… Jestli se dá něco se ženskejma užít? Špatný, chci ti říct. Tady máš určitě nějaký, tam vzadu na předměstí, ty jsou pro každou blbost, tu můžeš lechtat a štípat tuhle a támhle – ale dál dole? – ani nápad, to jsou úplně jak ze železa. A pořád máti nebo malý sestry kolem nebo přítelkyně – ty nechodí nikdy samotný. Nějakej od nás, jeden desátník a tři maníci, ty pobejvali měsíce úplně sami v jedný vesnici, úplně bokem, jinak široko daleko žádnej voják. A nikdo z nich, jestli mi to věříš nebo ne, si tam na nikoho ani nešáh. Nanejvejš takovou jednu starou válečnou vdovu máš tady, ta už ale má na hrbu určitě čtyrycítku, zejtra na trhu ti ji můžu ukázat. Koupíš od ní pár vajec a pak řekneš, že máš jen velký peníze. Když je po trhu, jdeš s ní domů, vyházíš ty její uličnice z baráku a položíš ji na stůl, ona vlastně moc nábytku nemá.“

Takže půvabný mladý svobodník z doprovodného praporu, který skládá své rybářské náčiní; pak se češe za pomoci kulatého kapesního zrcátka. Z idylických podmínek ke koupání skutečně zůstalo málo, jak dokazuje večerní procházka podél řeky. Úplněk visí zakalený, neobyčejně zveličený v dýmu z chýší a baráků. Na mostu se loudají koně k domovu, hnědá kůže vydává při smrákání mocnou, sytou červeň. Nad loukami kolem břehů lehounký opar. Podél zarostlé pobřežní pěšiny bijí kopřivy do kůží potažených nohou, malé lopuchy sídlí na koleně. Po vodě k vrbovému křoví, na druhé straně až k vesnickým chýším kukuřičná a bramborová pole. Jednotlivé mocné, ale těžce poškozené topoly, s uraženými či odumřelými hlavními větvemi. Četné tlusté, průhledné, dobromyslné mušky, člověk je musí ze vzduchu před obličejem odhánět, dostávají se do úst a nosu. Měsíc má mušky, moly v obličeji trvale. Velcí brouci sem zvučí přímočarým letem, někde narazí, zvuk ustane. V řece živé vyskakování ryb nad hladinu. Z nízkého zakulaceného žulového skaliska, jehož kus vyčnívá do řeky, brnkání na balalajku, mužské a dívčí hlasy, voda, která hlasitě šplouchá na kámen. Velké bílé ženské postavy sestupují pomalu po oblém žulovém hřbetu do řeky, vzájemně se drží za ramena, přitlumený smích, jednotlivé naplno znějící slabiky nad vodním zrcadlem. Ale ještě bledší jsou kalhotky a podprsenky, do nichž jsou oblečeny. Jednotlivé hlavy plavců uvnitř řeky, je slyšet jejich dech, mokré černé vlasy splývají přes široké obličeje. Řeka je na některých místech hladká, jakoby vyleštěná, na jiných úplně zarostlá až k povrchu vyplouvajícími lesy vodních rostlin. Listy leknínů zachycují svými okraji už jen málo měsíčního svitu. Na skále stojí kouřící vojáci, vojíni letectva ve své příjemné letní uniformě – světlé šedomodré košile s vykasanými rukávy, krátké tmavomodré plátěné kalhoty. Zlaté chloupky kolem hnědých kolen a v podpaží svítí zvláštním způsobem. Vzhlížejí k měsíci, za svým cigaretovým kouřem, hledí na komíhající se špičky svých bot, nenechávají se vtáhnout do rozhovoru. Jak se zdá, jsou rušeni právě zahájenou neškodnou pranicí a vodní bitvou s koupajícími se „paněnkami“.4 Dále stranou v kukuřičném poli jedna, která se zvolna a neobratně, s odvráceným obličejem, souká do svého oblečení; dva vojáci se posadili vedle ní, a jak se zdá, činí jí nějaké nabídky. Teď se k nim otočí ploché, prázdné čelo, polootevřená ústa. „Není to ta pošahaná, co jsme nedávno klofli?“ ptají se kuřáci na svém žulovém podstavci. Jeden z nich má na obličeji tlusté světlé kostěné brýle; samý vysoce kvalifikovaný zpravodajský personál. Náhle jsou tu balalajky zas. Teprve nyní objevujeme v jedné skalní úžlabině tmavou masu, mocně vypolštářovaná ramena, čepice z balonového hedvábí, na jednom místě visí neforemně velká bota na tenké mladické noze dolů přes okraj skály a pohybuje se do taktu. Skupina vesnických mladíků, mladší bratři koupajících se a jejich společníci. Při dalším přiblížení je cítit jejich neúprosně napjaté, hrozící a také stále nabíjené pohledy, jež bez hnutí brvou lpějí na vojácích. Vytvářejí obtížně prostupnou zónu mezi nimi a děvčaty a zároveň tvoří jakýsi vztah. Měsíc stoupá do výše, zmenšuje se, zahušťuje a začíná, zjevně v nepravidelných nárazech, vrhat světlo. Vojáci zvedají náramkové hodinky k obličeji a po jednom se beze slova vytrácejí. V úzkém stromovitém člunu, na jehož konci pokřivený, tmavě zakuklený rybář čerpá svým krátkým veslem měsíční stříbro z vody, dávají se po jednom a vestoje dál dolů po vodě přepravovat přes řeku. Mocněji se nyní sáhlo na balalajky, místo ospale bdělého, čas od času vojáky darovanou cigaretou nově oživlého dosavadního brnkání je tu náhle píseň. Chlapci mají vycvičené, zcela neopotřebované hlasy, jedno děvče zpívá nad vodou s nimi: Soldatki, Matroski… Patrně nějaká rudá vojenská píseň. Z druhého břehu (jedno slovo nečitelné – pozn. ed.) náhle nezatemněný okenní čtyřúhelník, z kasáren – kolchozu. Oko se marně pokouší pronikavé elektrické bělosti přimísit něco z prvního měsíčního světla právě lehce pozměněné tmavé barvě korun stromů a doškových střech. Nezarostlé jílovité místo na okraji břehu, spousta hlubokých stop dobytka, v nichž stojí voda, silný dobytčí pach. Kolem jsou umístěny četné trychtýřovité rybářské sítě upletené z rákosí. Tady se za asistence skupiny rybařících vojáků bezstarostně koupou tři drsné selky. Každým okamžikem se kmitají malé tančící stříbrné ryby přes okraj břehu do nejistě sahajících rukou vojáků. Většina z nich je stržena z háčku, vhozena znovu do vody, některé sebou házejí v hlíně, v sousedním kukuřičném poli. Sluncem spálené obličeje děveček jsou již zcela tmavé, ale všechny věnovány mužům. Jen mocný hnědý záblesk ňader sem pronikne a je na okamžik skryt před nově přicházejícím. Drhnou si navzájem záda a nabírají vodu, do toho na břicha šplíchá měsíční světlo. Náhle zahradí pobřežní pěšinu stařena ověšená nespočetnými hadry, nahnědlýma nohama a silně vyčnívajícími palci se zamotá do natažené rybářské šňůry. „Copak ses taky přišla vydovádět?“ ptá se jeden voják. Jsou to starší muži ze stavebního útvaru. Ten druhý je nedůvěřivý. „Patrola skončila. Žádné zvláštní události? Šedá kolona, je to tak?“ (Tajná polní policie atd. používá patrně zde v okolí Hlavního stanu všechny možné převleky.) Pobřežní stezka se zužuje, je stále vlhčí, neschůdnější. Musí se veslovat nohama mezi vysokými bodláky a lopuchy, aby se dosáhlo cesty. Měsíc nyní získal plnou sílu, visí nedosažitelně vysoko, pevně, a přesto se zdá, že ve vlastním světle nezadržitelně mizí. Kukuřičné pole armádou míhajících se šavlí a pravítek. Velké pobřežní stromy, obrovité, odvrácené, přestouplé do nějakého jiného významu. Došky a šindely kryté střechy se semkly do nečitelné vzdálené masy, z níž tu a tam kus bílé zdi nebo okenní sklo vrhají zpět měsíční paprsek. – Rozteklá voda, pobřežní tráva: vodou a měsíčním stříbrem zcela zaplavená nahá ženská postava hrne se několik metrů vzdálena od břehu nahoru přes cestu, zmocní se v běhu šatů a mizí v kukuřičném poli. Lomozící mlýn, u nějž končí stezka. Uvnitř se ještě pracuje. Světlo, které proniká dveřními skulinami, září sytě, čitelné u bíle natřené stěny, naplno zasažené měsíčním svitem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zápisky z Vůdcova Hlavního stanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.