Lucien Zell
NEVIDITELNÉ BARY

Copyright © Lucien Zell
Translation © Radka Knotková
978-80-7207-903-2 (epub)

Z angličtiny přeložila Radka Knotková
Jazyková redakce Lenka Fukalová
Obálka Jakub Sejkora
Epub připravil pureHTML.cz
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako svou 1019. publikaci
Vydání první
Praha 2014

Adresa knihkupectví
VOLVOX GLOBATOR
Štítného 16, 130 00 Praha 3 – Žižkov
www.volvox.cz

Někdo je vypravěčem,
ale každý je vyprávěním.

Pro Roberta Horvitze,
který mě přivedl k neviditelným mřížím,
a pro Scotta Williamse, který mě vzal za ně.

NÁVRATNOST

Do kavárny U Lososa směl člověk přijít jenom dvakrát za život. Jakmile jste do ní vstoupili a spatřili lampy s krajkovými stínidly, kvůli nimž se i zdi měnily v krajku, přivítal vás majitel podniku pan Lamboni (neboli Maurizio, jak mu říkal téměř každý, kdo do Lososa zavítal na svou druhou a poslední návštěvu), sevřel vás v medvědím objetí a usadil se s vámi v jednom z přepychových sametových křesel lemujících přední salonek.

„Kdybych tě nikdy nepotkal,
nikdy bych tě nepostrádal.
Ale kdybych tě nikdy nepotkal.
Postrádal bych sebe samého.“

Takováto neokázale hluboká slova se z Mauriziových plnovousem obrostlých rtů linula neustále. Nechystal si předem, co návštěvníkům poví. Hosté se chvěli tváří v tvář záhadám a proroctvím, která do jejich života vstupovala s každou vlídně pronesenou větou, nikdy čistě jen otázkou nebo odpovědí. Ne, matně se v ní skrývala otázka i odpověď , jako neviditelná křídla držící poletujícího kolibříka ve vzduchu. Mauriziova slova se vznášela a planula a jako jasný záblesk hromosvodu osvětlovala sežehnuté tvary v lidském nitru.

Účelem první návštěvy bylo zasadit drobné, ale zásadní semínko. Maurizio vám kladl nenápadné pronikavé otázky a celým srdcem se vžíval do ticha a odpovědí, které je doprovázely.

U Lososa se místa rezervovala na dobré dva roky dopředu. K domluvení schůzky byla potřeba pořádná dávka štěstí a vytrvalosti. Kavárna hostila bohatou škálu společenských tříd (na parkovišti bylo možné zahlédnout ferrari i hipísácké minibusy od Volkswagenu), a tak člověk neměl nejmenší tušení, na koho uvnitř narazí – ve foyer mohl přešlapovat kdokoli od instalatéra po generála.

Rozmanitost se k rušnému provozu v Mauriziově podniku velice dobře hodila. Díky ní zůstával Maurizio čilý a neotřelý a neztrácel bdělost, s níž se okamžitě vrhal do přílivu životů, který se k němu hlavním vchodem valil. Uměl mistrovsky řídit niterní balet duší – znal každý jeho krok. Každý vyhýbavý duch před ním zářil ve vířivém vodopádu měsíčního stínu a medově zlatavého slunce. V srdcích, do nichž vtrhl, se rodily hvězdy.

A jejich oběžnou dráhou byly jeho pokyny. Nechal vás zhruba hodinu mluvit a pak vám pověděl příběh. Návštěvníci museli přísahat, že o něm pomlčí, protože vyprávění bylo určeno pouze a jedině jim. Jakmile Maurizio domluvil, stiskl páčku a objevilo se promítací plátno se spletitou mapou zeměkoule.

Máchl hůlkou, na jejímž vršku seděl řvoucí lev z olivového dřeva, a ukázal tu na ono, tu na tamto místo. „ Sem musíš odjet.“

Sem musíš odjet. Tři slova, s nimiž se přihnala záplava událostí, která v hostově rozsáhlé prázdné budoucnosti zaplnila přinejmenším jeden malý kout.

S návštěvou Lososa se neodmyslitelně pojila podmínka – příchozí museli upřímně slíbit, že se vydají na místo, které jim Maurizio ukázal, a pak se do kavárny vrátí podat zprávu o tom, co se na cestě dozvěděli. Nebyli omezeni žádnou lhůtou. Mohli na zamýšlený výlet vyrazit po deseti letech i hned následujícího dne. Rozhodnutí spočívalo jen na nich.

Drby o muži, který pouť odkládal pětatřicet let, se nesly od ucha k uchu společně s klepy o ženě, která si výpravu i návrat do Lososa odbyla v průběhu pouhých osmačtyřiceti hodin.

Bez ohledu na délku cesty se ovšem všichni shodli, že na ní objevili takový či onaký poklad. Když se například jeden muž chystal nastoupit do letadla směřujícího zpátky domů, potkal na letišti svou pravou lásku. Žena, která strávila léta v nemilovaném zaměstnání, během pouti zase odhalila své životní poslání. Jiní ale neučinili takto očividné objevy. Těm pomáhal vybrousit hrubý diamant zážitků do oslnivého šperku Maurizio.

Jednou se do Lososa přihnala žalem zdrcená žena, jejímuž synovi bylo v kavárně uloženo vystoupat na jistou horu v Peru. Bezohledně předběhla skupinku lidí, kteří v předpokoji čekali, až na ně přijde řada. Ukázalo se, že její syn zahynul při průchodu Andami, kde ho nečekaně překvapila nelítostná lavina. Matka na Maurizia přes dvě hodiny křičela, protože byl podle ní za mladíkovu smrt zodpovědný. Nikdo se nedozvěděl, co přesně jí Maurizio řekl; ví se jen, že k ní mluvil necelé dvě minuty, a když z jeho kanceláře vyšla, zářil na její tváři blažený úsměv. Prý se na výpravu vydala i ona – odjela do africké vesničky, jejíž návštěvu jí Maurizio zadal, a vrátila se do Lososa s adoptovaným keňským hošíkem v náručí.

V Lososovi se samozřejmě podávalo také pití, avšak žízeň, opravdová žízeň po smysluplnějším bytí, člověka vždycky sužovala víc při odchodu než při příchodu.

KAVÁRNA U LOSOSA I

Henderson se do New Orleansu vrátil jednoho bouřlivého večera koncem listopadu, napůl bdělý ve světě napůl spícím. Skoro čtyři desetiletí putoval po všech zákoutích planety a teď sem přijel zemřít, uložit kosti do země, kterou nazýval duší svého rodiště. Podoben lososu opsal za svého života tajuplný kruh.

Na hřbitově markýze Lafayetta položil na náhrobky svých předků tři bílé růže a poloplnou láhev drahého francouzského koňaku, přesně jak slíbil, zamumlal: „Běsni v pokoji,“ a jakmile svou skromnou oběť provedl, vydal se do centra dát si dvojitého panáka. Vychutnával si nekonečné minuty, během nichž kráčel městem zahaleným mlhou. Zahnul do klidné, takřka opuštěné ulice, jejíž vzduch i navzdory málem dokonalé prázdnotě prostupovala jakási hmatatelná tíže – dostatečně šikovný člověk by ji určitě zvládl popadnout a strčit do kapsy. Bar U Littla měl podle všeho otevřeno, ale Henderson si z šedého pršipláště oklepal déšť (každá kapka působila dojmem maličkého opuštěného oceánu) a vklouzl do kavárny U Lososa.

Uvnitř se v sametovém křesle rozvaloval vyhublý mladík, který si říkal Benjamin. Benjamin mluvil broukavým hláskem, připomínajícím zrezlého čertíka v krabičce, ale jeho třpytivé oči prozrazovaly, že hluboko v něm se ukrývá tajný zdroj síly. Obezřetně přijal Hendersonovo srdečné pozvání, aby si k němu přisedl a dal si s ním jednu nebo deset sklenek Jacka Danielse.

Přiťukli si a vesele připili orlům bělohlavým, kteří ve vzdušných proudech tohoto světa jako poslední svého druhu přežívají. Hrdla jim sežehly řízné plameny ohně, přesto ihned vypili další rundu.

„Měl jsem chuť sem dneska večer zajít,“ zamumlal Benjamin.

„Jsem rád, že jste se řídil intuicí. Pokud se člověk ráno probudí a definitivně ví, jak den dopadne, je už trochu mrtvý,“ odpověděl Henderson.

Připili zbylým velrybám a sekvojím a každý přípitek byl prvním z mnoha posledních. Vzpomínali a povídali si a smáli se a hulákali dlouho do noci.

Číšník, který měl v úmyslu kavárnu každou chvíli zavřít a uklidit, se při čištění skleniček zaposlouchal do Hendersonových pikantních, veselými příhodami prokládaných monologů.

„Víte, i po všech těch letech mě nepřestává šokovat myšlenka, že pro každého kolemjdoucího cizince jsem kolemjdoucí cizinec. Život je improvizace. Doufejme, že smrt je jí také. Pro mě je jednou z nejvíc zarážejících věcí v dějinách to, že Charlie Chaplin se kdysi přihlásil do soutěže o nejvěrohodnějšího dvojníka Charlieho Chaplina a skončil třetí. Sami sobě se podobáme málokdy. To přesvědčivě dokládá i jiná historka. Jistá modelka spávala se spoustou slavných mužů a reportéři se jí pokaždé ptali: ‚Jaký byl?‘ A ona bez výjimky odpovídala: ‚Skvělý, ale do Micka Jaggera má daleko.‘

Tak to chodilo roky, až se jednou s Mickem Jaggerem opravdu vyspala.

Když vyšla branami jeho vily ven, oslovil ji reportér: ‚Jaký byl?‘

Nehnula ani brvou a odpověděla: ‚Skvělý – ale do Micka Jaggera má daleko!‘

V belfastské putyce jménem Zdání jsem vůbec poprvé potkal děsivě realistický… dovolte mi prosím citovat báseň mého kamaráda… autoportrét v cizinci. Nejspíš to zní směšně a máte pravdu, bylo to směšné. A přesto: napochodoval jsem do Zdání a tam, v hospodě prodchnuté stíny, jsem stál já.

V duchu jsem se otřásl. Ten chlap zamrkal. Měl jsem podezření, že za to může nějaký trik se zrcadly, jenže když jsem se k němu přiblížil, žádným sklem jsem neprošel.

‚Smím vás pozvat na sklenku?“ zeptal jsem se ho a doufal jsem, že se mi podaří utišit nejistotu, která v mém nitru čím dál víc vzrůstala.

‚Proč ne,‘ řekl.

‚Co pijete?‘ chtěl jsem vědět a v prstech mi mravenčilo.

‚Totéž co vy,‘ odpověděl.

Objednal jsem, a když tmavé půllitry přetékající guinnessem dorazily, přiťukli jsme si.

‚Na zdraví.‘

‚Na zdraví.‘

Celý rozechvělý jsem se toho tekutého černého hedvábí zhluboka napil, on ale usrkával pomaleji.

‚Jak se jmenujete?‘ zeptal jsem se.

‚Henderson,‘ odpověděl.

V šoku mi zaskočil doušek a vyprskl jsem pivo na bar. Muž vytáhl hedvábný kapesník a otřel výčep dosucha.

Té noci mi o sobě – ehm, tedy o mně – pověděl spoustu věcí. Vybavoval si z našeho života podrobnosti, které se mi na rozdíl od něj úplně vykouřily z hlavy.

‚Pamatuješ si, jak jsme pozvali na rande tu sexy holku ze střední – Tikka se jmenovala, byli jsme do ní hrozně udělaní – a ona prostě beze slova odešla?‘ Přikývl jsem a převalila se přese mne vzpomínka na to, jak jsem o samotě seděl na chladných kamenných schůdcích a brečel.

‚A vzpomínáš, jak jsi v Seattlu na smuteční slavnosti ukradl nějakým irským hudebníkům peníze ze sklenice s dýšky? Stodolarovka to myslím byla.‘

‚Hele, jaké ty? To my jsme to udělali.‘

Takhle jsme toho večera probrali spoustu dní. Vlastně jsme probrali spoustu let. Připadalo mi to tenkrát jako prožitek blízké smrti, ale když o tom teď uvažuju, byl to spíš prožitek blízkého života.

K úmrtí ovšem také došlo. Ten druhý Henderson mě bez jakéhokoli varování zničehonic chytil pod paží a zašeptal: ‚Na nic se neptej, musíme jít.‘ Neměl jsem dopito a zaprotestoval jsem, jenže byl silný, stejně silný jako já. Odvlekl mě ven a táhl mě ulicí pryč. Vtom se ozval první výbuch. Přikrčili jsme se za autem a bezprostředně nato zazněla druhá a třetí rána.

Vstal jsem a zamžoural do kouře. Zavolal jsem: ‚Hendersone!‘, ale byl pryč.

Při bombovém atentátu Irské republikánské armády zemřelo té noci třináct lidí. Sedmadvacet dalších utrpělo vážné zranění a několik z nich zůstalo nadosmrti zmrzačeno.

Když jsem o té události pověděl blízkému příteli, řekl: ‚To je ale sakra divné. Třeba si z tebe vystřelilo tvoje podvědomí. Anebo andělé vážně existují. Každopádně jsi byl ušetřen, Hendersone. Jaký je to pocit, dostat v životě druhou šanci?‘

Podíval jsem se mu přímo do očí, daleko za mlhu duševních dohadů, a řekl jsem: ‚Zatím pořád pracuju na té první.‘“

Benjamin se usmál a odvrátil zrak. „To se nejspíš dá říct i o mně,“ zamumlal. „Když už jsme u toho, mohl byste mi prosím něco povědět?“

„Jistě, jen mluvte.“

„No, zajímaly by mě vaše počáteční cesty. Zdá se, že jste viděl pěkný kus světa. Víte, už hodněkrát jsem si říkal, že bych sám někam vyrazil, jenže se mi v sobě nikdy nepovedlo vyburcovat víc než střípek odhodlání. Od myšlenky, že bych se všeho vzdal, jsem nakonec pokaždé upustil. Jen ze zvědavosti: jak jste s cestováním začal? Pustil jste se do toho pouze kvůli Mauriziově úkolu?“

Než Henderson stačil odpovědět, přihnal se ke stolu číšník a rázným hlasem překypujícím špatně utajovaným vzrušením se zeptal: „Nejste náhodou ten Henderson, proslulý J. T. Henderson?“

Henderson zamrkal a přikývl.

„No to mě podržte. Já věděl, že jste to vy. Dneska se pije na mě, chlapi,“ prohlásil číšník. „Jmenuju se Lee Armstrong a vedu to tady, zatímco je Maurizio na dovolené. Smím si k vám přisednout?“

Henderson znovu přikývl na souhlas. „Moment, Maurizio tady není? Tomu se mi ani nechce věřit.“

„Odjel dnes ráno.“

„A kdy se vrátí?“

„To vím asi stejně přesně, jako kdy sem naši hosté přijdou na druhou návštěvu. Proto je to tu, no, tak vylidněné. Obvykle je kavárna zarezervovaná na léta dopředu, ale Maurizio konečně dospěl k závěru, že je načase dát si pauzu. Takže tu bráním pevnost do doby, než se vrátí.“

„To mám zase jednou štěstí,“ zabručel Henderson. „Čtyřicet let jsem pryč a přijedu zrovna ve chvíli, kdy maestro vyklouzne zadními vrátky.“

„A co já?“ zakňoural Benjamin. „Sice jsem si nedomluvil schůzku, ale přinejmenším jsem sebral odvahu sem přijít. Teď odsud odejdu s prázdnýma rukama.“

Armstrong naplnil tři sklenky. „Víte co, pánové? Moje drahá polovička by mi pravděpodobně přikázala, abych vás vyhodil a byl nejpozději ve tři ráno doma. Ale pokud nepopadnu příležitost za pačesy a trochu vás, Hendersone, nevyzpovídám, budu se už nadosmrti užírat.“

Henderson si poklepal na krempu klobouku a zamručel: „Jen se ptejte.“

„Maurizio mi o vás hodně vyprávěl: jak mu posíláte pohlednice z těch nejzapadlejších barů z celého světa, že takřka každé větší město na zeměkouli máte dokonale prošmejděné a jak i v té nejzapomenutější postranní uličce dokážete objevit nějaký božský lokál.“

Henderson se usmál: „Jako třeba tenhle?“

„Třeba,“ uchechtl se Armstrong. „Prostě jsem vás nechtěně zaslechl mluvit a z vašich slov jsem usoudil, že byste to mohl být vy. Vím, že jste byl skoro všude, a proto bych vás rád poprosil, abyste mně a tomuhle mladému muži – nám, zvědavým cizincům – vyprávěl o dalších podivných lidech – ‚sobě‘ i ostatních –, na které jste měl to štěstí nebo snad talent ve všech těch roztodivných barech narazit.“

„Hele a co moje otázka?“ namítl Benjamin.

„Nuže, Benjamine,“ řekl Henderson, „tady Armstrong stojí za výčepem a nalévá whisky. Jeho dotaz má tudíž přednost. Ovšem, člověk si má pokud možno ověřit, odkud přitékají peníze, ale jinak by ho mělo zajímat, odkud přitéká whisky. V našem případě se k cíli dostaneme přes peníze i přes whisky. Ale slibuju, že vám ještě před rozbřeskem prozradím, co mě k cestování dohnalo. Přihodilo se to ještě předtím, než jsem od Maurizia dostal úkol. Uvidíte, že pro mě bylo zhola nepředstavitelné necestovat.“

„Než ale začnete, povězte nám, kam vám Maurizio nakázal jet.“

„Byl ke mně přísný. Řekl: ‚Tvůj cíl není na žádné mapě.‘ Když jsem ho na kolenou prosil, aby mi poskytl aspoň letmé vodítko, prohlásil: ‚Svůj poklad najdeš v baru.‘ ‚V baru?‘ podivil jsem se. ‚Ano. A být tebou, poohlédl bych se i po kavárnách.‘ Bary. Do háje. Nejdřív jsem ho pokládal za nějakého potrhlého doktora, šarlatána předepisujícího místo léku celoživotní alkoholismus. Ale časem jsem té kouzelné nejistotě, která je s mým ‚posláním‘ spojená, přišel na chuť.“

„Víc vám Maurizio neřekl?“ zajímalo Benjamina.

„Po chvilkovém naléhání mi pověděl ještě něco. ‚Hendersone,‘ spustil, ‚musíš završit výpověď. Neboj, ne tu, co máš na mysli. Máš štěstí. Žádnou výpověď z práce. Obyčejnou výpověď složenou ze slov. Chci po tobě, abys dokončil větu: Nejsi tím, kde přebýváš…‘ A to bylo všechno. Škemral jsem o vysvětlení, on však neustoupil a odmítal mi prozradit cokoli dalšího. V prvních letech jsem chodil výhradně do ‚normálních‘ barů, ale pak můj hlad po úžasu zesílil a zavedl mě do mnohem neobvyklejších podniků. Pokud dovolíte, budu vám dnes večer vyprávět hlavně o těch podivnějších.“

Henderson vzdychl, připil posledním řekám, v jakmile panáka vyzunkl, odhodlal se vyhovět přáním cizinců.

OSTRAVADNÝ

Tenhle bar se jmenoval Ostravadný a nacházel se v jediném myslitelném městě na světě. Nikde jinde by jeho jméno tolik nevyniklo. Ne, v Ostravě to nebylo. Nemůžu vám přece prozradit všechno.

Založil ho jistý Robert Hunter v roce 1974. Určitě vás nepřekvapí, že zbožňoval slovní hříčky a sbíral je; jednu dobu dokonce pořádal během šťastné hodinky pravidelnou soutěž o nejlepší slovní hříčku. U příležitosti nejrůznějších mistrovství v roce 1980 poskládala málo známá dramatička Jody Rubelová slovo „člověc“, o vítězství ji však připravil málo známý básník Lucien Zell, který se vytasil s „človědou“. Když za svůj výtvor přebíral první cenu, podělil se s námi o svůj nejnovější básnický postřeh:

Vodopády

nejsou z vody

nýbrž z p

a

d

á

n

í

Zatím jsem se ovšem nezmínil o hlavním účelu toho baru – pokud jste chtěli dovnitř, museli jste být nějakým způsobem zmrzačení: zohavení, slepí, hluší, jinými slovy „vadní“. Na prahu jako sup postával legendární bývalý zápasník a současný vyhazovač Dinosaurus Dan a pečlivě zkoumal zdravotní stav každého „vadného“, který o vstup usiloval. Stal se z něj odborník na odhalování všech, kdo si na mrzáky pouze hráli. Bez váhání odkopával falešné hole a strhával prozatímní obvazy, podomácku vyrobené fixační límce a podobně. Jeden od hlavy až k patě zasádrovaný muž vydržel jeho extrémně kruté metody zhodnocování skoro půl hodiny, než se přiznal, že zmrzačení jenom předstírá. Ve srovnání s Danovým chirurgickým vyšetřováním by bledly i praktiky SS.

Jeho křížový výslech nebýval pokaždé takto důkladný, nikdo však nevěděl, kdy sáhne po dravějších a zevrubnějších zbraních, a příchozím tudíž nezbývalo než nervózně přešlapovat z nohy na nohu – samozřejmě za předpokladu, že jim nějaké nohy zbývaly. Mezi těmi, jimž nebylo dovoleno vstoupit, přišlo začátkem devadesátých let do módy zašeptat nebo zakřičet: „Chci vadu, Dane!“ Přinejmenším jeden očitý svědek se zaklínal, že Dinosaurus Dan takové žádosti bez váhání a chladnokrevně vyhověl.

Snad za to mohly obavy z pojistných nároků, nemluvě o pojištění odpovědnosti zaměstnavatele a dalších nevýhod, ale ať už Dan kariéru v ochotném přidělování vad udělal, či nikoli, byla později pohřbena – podle některých doslova.

O večírcích, které se v Ostravadném každý večer pořádaly, kolovaly neuvěřitelné zkazky. Nad tanečním parketem údajně visely lustry z lebek dovezené z České republiky, vzduchem čile létaly přívaly zátek od šampaňského, buch, buch, buch, jednonohá striptérka z Paříže zpívala šansony, hluchý sochař tesal za malý poplatek busty zákazníků a nejméně jeden slepec se srdečními problémy umřel smíchy kvůli kouskům jednookého komika Jacka Zakopávače. Aspoň na jednu noc si pijani připadali nesmrtelní.

Ostravadný zazářil na barovém nebi jako supernova a brzy se z něj stala nejvyhledávanější putyka ve městě. Všichni toužili po tom, aby v něm byli spatřeni.

Jeho zánik nastal paradoxně poté, co měl pan Hunter v jogínském duchovním útočišti v Honolulu zjevení. Meditoval o dlouhotrvajícím sporu ohledně pravidel pro vstup, konkrétně o tom, co přesně to znamená být „vadný“, především co se takzvaně duševně narušených týče: lidí trpících maniodepresivní psychózou, zneužívaných dětí, obětí znásilnění a podobně.

Při obzvlášť náročné ásaně dosáhl Robert osvícení a zmocnilo se ho nutkání změnit hlavní pravidlo, které z Ostravadného dělalo cosi výjimečného.

Uvědomil si totiž, že vadní jsme tím či oním způsobem všichni, a rozhodl se pouštět do baru naprosto každého.

Následujícího jara ukončil Ostravadný činnost.

U VIANA

Co zahrajete, to si vypijete.

Taková byla podstata baru U Viana a právě kvůli tomu se do tohohle maličkého lokálu v Maine stahovali jazzoví hudebníci z obou pobřeží Spojených států. Majitel podniku a vynálezce Sam Damon se inspiroval „pianocktailem“ z románu Borise Viana Pěna dní a vytvořil hudební nástroje, na které se samozřejmě dalo hrát, kromě toho však byly dostatečně citlivé na to, aby dokázaly posoudit kvalitu hraných písní, melodií a harmonií a přetvořit je v odpovídající drinky. Stará dobrá, šikovně zahraná jazzová klasika Summertime se například změnila v poctivý gin s tonikem a plátkem čerstvé limetky. Z avantgardnějších skladeb zajamovaných talentovanými mladými chlápky z New Yorku nebo Chicaga vznikl divoce namíchaný ovocný koktejl, který Damon pojmenoval Speciál Modrá nota.

V baru se pořádaly soutěže pro začínající hudebníky a každý soutěžící musel plody své hry spolykat. Když postarší trumpetista pil ve světle reflektorů kal svého sóla, tak strašně se u toho šklebil, že s hraním praštil a už do Viana nepáchl. Jistý Ed, hráč na pedálovou steel kytaru, sice neměl ani špetku hudebního sluchu, zato mu ovšem nescházel odolný jazyk (nebo žaludek), a proto se v lokále čas od času stavoval. Povídá se, že nesvedl trefit tón ani tehdy, když hraní jen předstíral.

Jakmile však byl pianocktail seřízen, aby reagoval i na mluvené slovo, nachýlila se existence podniku ke konci. Jednoho dne do Viana zaskočil sebevědomý mladý básník Chris Delbos a zeptal se Damona, jestli by se v baru nemohlo konat veřejné předčítání poezie, na němž by jeho „talentovaní“ přátelé básníci předložili ke zvážení svou podnětnou tvorbu. Damon rázně odmítl a řekl: „Podobné akce bývají jako mořská nemoc – mají tři fáze. Nejdřív si člověk myslí, že umře. Pak doufá, že umře. A nakonec si zdrceně uvědomí, že přece jenom neumře.“ Delbos ale trval na svém a neústupně tvrdil, že tohle čtení bude jiné. Damon se tedy dal přemluvit a příštích šest týdnů strávil prací na mikrofonu, který by uměl zpracovat zvuk i význam. Datum události, propagované pod názvem „Bohémští bardi za soumraku“, bylo stanoveno na jedenáctého června.

Nejprve Delbos za hlasitého povzbuzování početného davu básníků a jejich obdivovatelů odrecitoval několik slok z Ginsbergova Kvílení. Přednes vyústil v rozměrný hrnek s chilským vínem, které zapálení fanoušci v první řadě okamžitě vychlemtali.

Jenže když se básníci pustili do recitování vlastních děl, začaly na jednoho po druhém šplíchat ty nejtemnější z elixírů, jaké osud dovede vyplodit. Autor Brad Fleischman se například zhroutil s pěnou u pusy poté, co přednesl tirádu psanou volným veršem a pojmenovanou Máma Wonková a umělohmotné Panenky Marie – plody jeho básně tvořila směs pomerančového džusu, smažené krysí krve, kečupu, octa a čehosi, co lékaři prohlásili za kyanid. Louis Quinn, profesor tvůrčího psaní z Newyorské univerzity, zase přečetl úmornou sérii školáckých sonetů inspirovaných tvorbou Johna Keatse, pozřel výsledný koktejl a upadl do kómatu, z nějž se už neprobral.

Událost měla za následek celkem šest obětí. Příštího dne se státní výbor pro zdravotnictví rozhodl bar U Viana zavřít. Když se Damon o skandálu doslechl, radši se z dovolené na Kubě už nevrátil. Proslýchá se, že zabavené nástroje znovu vyrobil, veškeré čtení poezie zakázal a na zastrčené pláži poblíž Havany otevřel nový lokál U Viana, kde teď spokojeně odpočívá a usrkává sladké čerstvé likéry tryskající z klokotavé rumby.

U ODRAŽENÉ STŘELY

Lisabonská hospoda U Odražené střely trůnila v postranní uličce s výhledem na přístav, kde ponurá ladnost nepolevující mlhy zahalovala tepající proudy dvou moří: toho nelidského i toho lidského. Jediná přítomná servírka roznášející pití se jmenovala Rebecca. Chodila oblečená do bohaté škály pastelových šatů, které byly poznamenané neustále se zhoršující kvalitou barev opilých touhou po pozornosti.

Sotva jste vstoupili, popadla vás Rebecca za ruku a usadila ke stolku, u nějž už seděl jiný host. Krátce s vámi probrala pravidla určující způsob, jak si stanovit ‚terč‘ a jak na něj mířit, a pak vám dovolila vystřelit šípy dotazů.

Rozhovor trval přibližně dvacet minut až hodinu. Někdy bylo času samozřejmě potřeba víc a v krajních případech mohla debata probíhat klidně i pět nebo šest hodin. Byl při ní servírován tichý tok drinků a Rebecca po lokále poletovala jako kolibřík klouzající od květiny ke květině, s tou výjimkou, že ona klouzala od stolu ke stolu, od sklenice ke sklenici.

Jakmile bylo vše řečeno, přinesla papír a obálky a pozornost se obrátila k dopisům.

Každý návštěvník dostal za úkol složit dopis, k jehož napsání mu scházela vůle, síla nebo síla vůle. Jednalo se především o omluvná psaní, příležitostně se mezi nimi ale našly i listy přetékající opožděnou chválou. Hlavní ovšem bylo, že zákazník psal dopis adresátovi hosta, který seděl naproti němu.

A tak jste sestavovali psaní pro cizího otce, bývalou manželku nebo dávnou lásku a váš spolustolovník dělal totéž pro vás. Na tomhle poštovním řetězu ukutém z cizinců bylo cosi posvátného. Byl to osvobozující pocit, vědět, že nejenom vy jste celé roky odkládali nějakou důležitou zprávu, a moct upřímnými slovy vyjádřit hlubokou lásku a vášeň (druhé osoby) k druhé osobě, kterou nikdy nepoznáte. A co teprve milost vědomí, že muž nebo žena na opačné straně stolu dělá totéž.

Klid a mír plynoucí z tohoto vykoupení byly mnohem omamnější než sebesilnější alkohol, a proto se fronta lidí čekajících na vstup zanedlouho vinula z hlavních dveří hospody až na konec bloku a dolů do mlhy, která nám všem propůjčuje totožný odstín neviditelnosti.

MORFEUS

Kabalističtí rabínové se dušují, že spánek je šedesátinou smrti.

V nočním klubu Morfeus, štamgasty přezdívaném Morfák, servírovali takový plátek smrti každý večer. Ačkoli je spaní v barech a klubech obvykle zakázané (a pokud usnete, přižene se k vám číšník nebo číšnice a začne vás otravovat), u Morfáka platila naprosto opačná zásada. Návštěvníci spát museli.

Ze všeho nejdůležitější bylo zákazníkovo pohodlí, a proto byl klub doslova zastavěn sametovými pohovkami a postelemi zdobenými saténem a hedvábím. Podávaly se silné uspávací nápoje – kofein byl něčím nemyslitelným. Příležitostní nespavci dostávali účinný organický sirup.

Klub se dělil na dvě části a vrchní číšník Tom Farrell dokázal přesně vycítit, do jakého oddělení příslušný host patří. Občas se návštěvníci vyřítili ven s nepříčetným řevem, sotva se dozvěděli, že jim byl přidělen gauč v úseku nočních můr. Jiní lidé, vyhledávači vzrušení, naproti tomu v téhle sekci končili s nadšením.

Obyčejné sny i noční můry, které se hostům v Morfeovi zdály, byly všeobecně prohlašovány za velice intenzivní. Proslýchalo se dokonce, že klub stojí na starobylém indiánském pohřebišti. Sny zákazníků byly vizionářskými trhlinami v látce utkané z času, prostoru a identity. Podle leckterých byla jejich noční vidění střemhlavou šipkou hluboko do alternativního oceánu bytí.

Když mě poslali do oddělení nočních můr, zdálo se mi, že stojím u silnice a v prudkém dešti stopuju. Kolem svištělo jedno auto a náklaďák za druhým. Konečně asi sto metrů ode mě zpomalilo dlouhé černé auto a líně zastavilo. Měl jsem radost, že mě z bouřky přece jenom někdo odveze. Sebral jsem krosnu a rozběhl jsem se, abych nastoupil.

Jenže jak jsem se k červeným brzdovým světlům blížil, s hrůzou jsem si uvědomil, že to není žádné obyčejné auto, nýbrž pohřební vůz.

A v nákladovém prostoru leželo tělo. Přistoupil jsem o kousek blíž a ihned jsem mrtvolu poznal – byl jsem to já! Rudá brzdová světla zhasla a pohřebák odfrčel.

Když jsem do Morfáka zaskočil naposled, opět mi přiřadili lenošku v úseku nočních můr. I mě se v tu chvíli zmocnilo pokušení rozeřvat se strachem a urychleně zmizet, ale potom jsem si pomyslel: „Hoře usmrtilo kočku… ale zplodilo lva.“ Ech, no co se dá dělat.

Usnout mi trvalo tak dlouho, že mě musel Farrell přijít zkontrolovat a podat mi šálek hořkosladkého bylinného čaje, který mě neprodleně uvrhl do temné studny bezvědomí.

Tentokrát byl můj sen mnohem podrobnější.

Pádil jsem ulicí… uháněl jsem do práce… v nějakém zvláštním městě… v budoucnosti…

Bez dechu jsem celý zpocený naskočil na tramvaj. „Krucinál, jdu pozdě! Krucinál, jdu pozdě!“ tepala s banální velkolepostí chytlavé reklamní znělky ta klasická městská mantra mým mozkem a roztahovala se mi v mysli.

Lesklá titanová skořápka supermoderní tramvaje se v kovově šedém ránu chvěla. Zhroutil jsem se na neobsazené sedadlo a začal jsem se modlit: „Bože, nech mě projet, Bože, nech mě projet!“ a tahle nová průpovídka nahrazovala svou skřehotavou polyfonií původní „Krucinál, jdu pozdě!“.

Výhled mi přehradily trsy mrakodrapů, záplavy zeminy poskládané do nespočetných prstů moderního člověka, který bolestně touží popadnout cokoli, co by neztrácelo na významu.

Položil jsem kufřík na podlahu a upřeně jsem se podíval na monitor tramvajového počítače, abych si ověřil trasu a spočítal, s jak velkým zpožděním dorazím. A taky abych odhadl, jak velké riziko mi hrozí. Při tom pomyšlení jsem se otřásl.

„Neměl jsem si včera dávat ten gin, ale pochybuju, že by byla ochotná pít sama,“ uvažoval jsem. Můj tep se zklidňoval a dýchalo se mi čím dál volněji. „Přesto to za to stálo, hlavně koncem večera.“ Spokojeně jsem si promnul ruce a vzpomínal jsem, jak jsem jí sundal tričko a její podprsenka jasně zasvítila, jak jsme se svalili na její postel, líbali se a mazlili… jak se jí zatřepotala víčka… na záblesk růžových sklouzávajících kalhotek…

Uíííííííííí!

Tramvaj se zaskřípěním zastavila, ozvalo se slabounké zabzučení elektrického zvonku a pisklavý hlásek ohlásil příští stanici. Cestující nastupovali a vystupovali. Usmál jsem se a moje nervozita na chvilku polevila. Do tramvaje naskočila čiperná mladá brunetka a sedla si vedle mě.

Už už jsem se k ní chtěl otočit a jako pravý odborník na balení ji oslovit, když vtom – Uíííííííííí! – vzduch prořízlo další, silnější zazvonění elektrického zvonku a mou páteří projelo zamrazení o síle hurikánu. „Revizor! Ježíšikriste, do prdele! Revizor!“

„Jízdenky, prosím!“ promluvil robot. „Jízdenky, prosím!“ Ruce mizely v kapsách, kabelkách a batozích a vynořovaly se s matně šedými lístky. Všechny kromě těch mých.

Robotův paprsek zajel k mému sedadlu v zadní části a zaměřil se na mě. „Jízdenku, prosím… jízdenku, prosím… jízdenku prosím…“ odrážela se ta kovově znějící fráze od rozžhavené mosazi mého zděšení.

„Já… já… já…“ Větu, kterou jsem hodlal pronést k brunetce, jsem už dávno přesunul do koše, ale otevřít novou složku se mi nějak nedařilo.

Všichni v tramvaji se ke mně otočili a s otevřenou pusou na mě civěli. Tlustá ženská vepředu si olízla rty.

„Nemá jízdenku! Nemá jízdenku! Nemá jízdenku!“ zapištěl robot.

Zkusil jsem utéct, ale brunetka na mě zezadu zaútočila a neurvale mě sevřela do kravaty. Robotovy kovové paže vyletěly do vzduchu a popadly mě za nohy. Ruce mizely v kapsách, kabelkách a taškách a vynořovaly se s nabroušenými noži – pouze ta tlustá žena vepředu pomalu vybalovala nerezovou vidličku. Vrhli se na mě.

Křičel jsem a křičel a křičel… a pak jsem utichl.

Bez úst se křičet nedá.

Za úsvitu se oči hostů se zachvěním otevřely a spatřily nový sen o životě. Podávala se štědrá okázalá snídaně složená z dováženého francouzského sýra, černého německého chleba, řeckého jogurtu a etiopské kávy. Farrell osobně zašel za každým návštěvníkem a ověřil si, v jakém stavu ducha a bytí se nachází.

Nejvíc času samozřejmě strávil v úseku nočních můr. Sedl si vedle ženy, která ve spánku prožila strašný otřes a teď lačně civěla do prázdna. Vzal ji za ruku a pozorně naslouchal jejímu vyprávění, aby mu z její noční zkušenosti neunikl ani ten sebenepatrnější detail.

Plakalo se ovšem v obou částech Morfea. Toho rána všude v klubu poletovaly kapesníky a jako maličké bílé vlajky vyhlašovaly příměří.

POE

Tohle se dá prohlásit za „bar“ jen v tom nejširším smyslu slova, protože je otevřený pouze jednou ročně pro dva lidi – jednoho mrtvého a jednoho živého, který dokáže ocenit chuť tajemství a rituálu.

Fanoušci Edgara Allana Poea už čtyři desetiletí žasnou při pohledu na podivné zjevení, které každoročně přichází k autorovu náhrobku na baltimorském hřbitově Westminster Hall and Burying Ground. V den výročí Poeova narození, 19. ledna, ke spisovatelovu hrobu pokaždé zavítá osoba v černém, s vycházkovou holí v ruce a tváří zahalenou černým nebo bílým šátkem, políbí náhrobní kámen nebo jeho směrem kývne, rukou udělá pár záhadných gest a položí na náhrobek tři bílé růže a (poloplnou) láhev drahého francouzského koňaku.

Tohle se pravidelně děje už čtyři desetiletí a nikomu se zatím nepovedlo zjistit, kdo ten člověk je nebo odkud pochází. Přísaha mi bohužel zakazuje o určitých aspektech této tradice mluvit, smím vám však prozradit, že osobně znám všechny, kteří se na jejím vzniku podíleli. Znám je dokonce velmi dobře, protože jsem s nimi vyrůstal. Vím také, z čeho nápad na tento ceremoniál vzešel a jak byl uveden do praxe.

Já a tři mí přátelé jsme si domluvili schůzku v domě poblíž švýcarské Ženevy, přesně v tom domě, kde se roku 1816 sešli Percy Bysshe Shelley, jeho manželka Mary, její sestra Claire a lord Byron, aby si dlouho do noci vyprávěli strašidelné historky. Jednoho takového večera vymyslela tehdy ještě osmnáctiletá Mary Shelleyová Frankensteina. Než se rok nachýlil ke konci, rozepsala příběh do románu a v roce 1818 ho vydala. Nikoho tenkrát ani na okamžik nenapadlo, že by tohle semínko zasazené pubertální dívkou během večera plného vypravování mohlo někdy takhle úžasně vyklíčit. Rozlité kouzlo jediné noci poskvrnilo bílý ubrus následujících staletí.

A tak jsme se tam téměř o sto padesát let později shromáždili v naději, že se nám povede zbývající lektvar kouzel sklidit. Zapálili jsme svíčky, spustili svou malou soukromou burzu nápadů nebo lépe řečeno burzu duší a vymýšleli jsme, jak nejpádněji bychom ovlivnili svět budoucnosti. Právě té noci mě napadlo, že budeme navštěvovat hroby básníků a umělců a pořádat tam obřady, které na tyhle nezničitelné majáky představivosti upoutají pozornost.

Jeden z přítomných, žijící a pracující v Baltimoru, se pro mou myšlenku nadchl a za vynikajícího kandidáta na úplně první rituál prohlásil Poea. Jednomyslně jsme návrh přijali a vrhli jsme se na rozpracovávání detailů. Neočekávali jsme, že tajemný rituál „Připíjení Poeovi“ vyvolá v médiích takový poprask – zprávy o každoročním zjevení se objevily v časopise Time, deníku New York Times a na všech významnějších televizních kanálech.

Zezačátku jsme se v roli „muže v černém“ střídali my čtyři. Neokázalý zvrat v podobě obyčejné hozené mince rozhodl o tom, že prvním člověkem postrčeným přes práh osudu a pronášejícím přípitek budu já.

Když jsem k hrobu přistoupil, nezaslechl jsem žádné větrem přistřihnuté zašumění neviděných křídel, žádný burácivý hřmot. Ale sotva jsem se pomodlil a chtěl vědět, jak dlouho se s námi Poeova duše zdrží, aby nám požehnala a projasnila „mluvu svého plemene“, uslyšel jsem vzdálené zacinkání – odněkud zdaleka ke mně přicházelo cosi hlasitého. Anebo to bylo cosi nekonečně tichounkého a nekonečně blízkého.

Zaplavilo mě zděšení a pochopení, bezděky jsem do sebe obrátil půl láhve koňaku (to v plánu nebylo, přesto se z toho stal ústřední motiv rituálu) a zařval jsem: „Běsni v pokoji!“ Ze země pod mýma nohama se vyvalily Zrádné srdce, Zánik domu Usherů a Sud vína amontilladského a dýchly na mě… na chvilku jsem byl havranem… do mých křídel se opřela noc a já uslyšel, jak cosi zašveholilo:

„Navždy víc!...“

IN VINO VERITAS

Aby člověk mohl být dobrým soudcem, musí být nejprve dobrým barmanem. A soudce Winley, který udělal kariéru za leckterým stolem a barem, měl na tuhle činnost prokazatelnou kvalifikaci. Nad soudní síní se vznášela tučná písmena vyřezaná ze dřeva a dávala dohromady neodmyslitelný název In vino veritas.

Porota choulící se poblíž baru byla příhodně zásobena českým pivem a vínem z neznámé vinice. Právníci obou stran nesměli až do skončení procesu pít, aby se vyhnuli obvinění ze zkreslování svědeckých výpovědí.

„Povstaňte!“ zaburácel písař a soudce Winley po těch slovech vypochodoval z kanceláře. Obžalovaný se usadil na lavici svědků a přísahal na bibli, v tomto případě na Plexus od Henryho Millera. Soudce mu položil několik otázek a vydal první ze tří příkazů: „Doneste mu tři panáky!“ křikl.

Muž obžalovaný z drobné krádeže až do té chvíle neústupně trval na tom, že je nevinen, a zahaloval své chování do pláštíku vlídné laskavosti. Jenže potom tři panáky vypil a na povrch se prodrala jeho skutečná povaha. Po osmi sklenkách silné whisky se ke zločinu přiznal a z plných plic zařval: „Vy parchanti! Jasně že jsem to udělal! A nebejt tohohle zasranýho kreténa, tak by mi to bejvalo prošlo!“ Vyhazovač / soudní zřízenec McCousins (bývalý předsunutý obránce týmu Patriots) čapl obviněného za rukáv a s lhostejným nezájmem mocných ho odvlekl pryč.

Opravdovou podívanou ale skýtala rozvodová řízení. Sehnat místo, odkud by se tyhle „show“ daly výborně pozorovat, nebylo vůbec lehké a lístky na ostře sledované případy bývaly vyprodané i několik týdnů dopředu.

Když starostu města přistihli v posteli s jeho snachou, bylo v baru natřískáno.

Soudce Winley na proces objednal tři láhve absinthu, avšak starosta byl coby politik zvyklý se pod tlakem přetvařovat a prvních deset panáků přežil relativně se ctí, aniž by svou verzi událostí popletl. Pak mu ale soudce nařídil pozřít pár míchaných koktejlů a to už se ani starosta neudržel. Vypotácel se z lavice svědků a zavrčel na manželku: „Ty svině! Kdybys mi bejvala dávala víckrát než jen jednou tejdně, možná bych nebyl až tak zoufalej!“ Jeho žena, jíž Winley předepsal sibiřskou vodku s kolou, přeskočila stůl, vlepila starostovi facku a usedavě se rozvzlykala.

Začali se na podlaze rvát a McCousins zakročil, teprve až když starostová vytrhala manželovi z plešatící lebky všechny zbylé vlasy.

Porota, tou dobou už pěkně namazaná, jí přiklepla dům, děti, tři auta, a dokonce i starostovy milované golfové hole. Kromě toho jejímu muži uložili osmnáct set hodin veřejně prospěšných prací.

Jakmile byly pro ten den vyřízeny všechny případy, byl soud rozpuštěn a propukl opojně dekadentní večírek natolik zakalující smysly, že i samotné dobro a zlo se v jeho víru točily dokola a dokola a dokola… dokud se pojetí „viny“ a „neviny“ neproměnilo ve dva vzájemně nerozlišitelné listy v podzimním hurikánu.

PÁPĚRKA A VELKÝ BÍLÝ

Představa, že budu tisíc metrů pod mořskou hladinou chlemtat ve společnosti lidožravých žraloků tequillu, mě zpočátku příliš nelákala. Potom jsem však vstoupil do podvodního modulu a seznámil se s doktorem Guidem Prunellim a jeho úchvatnou rudovlasou asistentkou, sestřičkou Elizou Pritchleyovou, která mi něžně ovinula ruce kolem ramen a políbila mě na pozdrav. No, Hendersone, pomyslel jsem si, s výlety do hlubin máš přece bohaté zkušenosti.

Můj vděk za její uvítání se trochu zmenšil, když jsem zpozoroval, že takhle zdraví každého, včetně dvaasedmdesátiletého výzkumného pracovníka Gordona Hutchinsona a jeho psa Pápěrky. Vlastně toho čokla drbala a hladila tak dlouho, až mě popíchl osten žárlivosti. Urychleně jsem odhlédl, abych výbuch závisti potlačil. Je úžasné, kolik moci umí věcem propůjčit pozornost a jak hbitě ji nedostatek pozornosti dokáže z vašich spárů zase vyrvat.

Skupina o sedmi členech (Pápěrku nevyjímaje) přešla do startovací kabiny. „Ten podvraťák se potápí s námi?“ zeptal jsem se. „Ano,“ přitakala sestra Pritchleyová, „patří to k propagační kampani, jíž se účastníme. Naším hlavním sponzorem je koneckonců Purina. Chtějí, abychom Pápěrku vyfotili hluboko pod mořem.“ Připadalo mi to absurdní, ale pak jsem si vzpomněl na sovětský vesmírný program a Lajku, první čubku kosmonautku, a s Pápěrčinou účastí jsem se smířil.

„Upřímně řečeno Pápěrka je na tuhle misi připravena mnohem líp než vy ostatní. Na rozdíl od vás to není žádný nováček,“ vložil se do hovoru doktor Prunelli, dřepl si a poplácal fenu po hlavě. „Trénovala už od narození, ještě jako štěně.“

Pomalu jsem Pápěrce přestával závidět. Je sice pravda, že k tomuhle okamžiku směřoval život její i můj, ale já jsem aspoň nežil jenom pro něj.

Sestřička Pritchleyová nám důkladně zkontrolovala výbavu a pečlivě vyzkoušela každý číselník, aby si ověřila jeho funkčnost. Držela v ruce seznam a rázně si odškrtávala zařízení, která zkouškou prošla. Pohybovala se jako zkamenělý vánek a při pohledu na její ladné tvary mi na mysli vytanul báječný postřeh Charlese Bukowského: „Prdel je tvář duše sexu.“

Doktor Prunelli mezitím zopakoval dlouhatánskou řadu bezpečnostních opatření. Úvodní kurz hlubinného potápění všichni přítomní samozřejmě absolvovali, ale určité prvky tohoto konkrétního podniku byly mírně experimentální – výprava totiž měla posloužit jako test vlivu, jímž alkohol a drogy působí na subjekty umístěné v extrémním prostředí.

Jen o několik týdnů dříve jsem si bezstarostně vykračoval po chodbě místní univerzity, když vtom jsem si všiml, že na nástěnce je připíchnuta výzva k účasti na výzkumném projektu. Bez váhání jsem skočil k telefonu, vytočil číslo a přihlásil se. Po svižném tělesném a zběžném psychologickém vyšetření jsem byl prohlášen za způsobilého kandidáta. Dvě věci, které na tomto světě upřímně obdivuju – pití a dobrodružství –, se nápaditě a doslovně spojily v jedno.

A jak už to s dobrodružstvími bývá, průlom běžného vzorce bytí (osvobozeného od navyklého běhu „A, B, C“ a nahrazeného vzrušujícím „A, B, X“) s sebou přinesl slib neočekávaných rozkoší, jmenovitě sestřiččina rozkošného polibku a zadku.

Zahájili jsme sestup a Pápěrka se rozštěkala. Nebyla to sice žádná trumpeta, ale pád na mořské dno ohlásila uspokojivě.

Každých sto metrů jsme zastavili, zkontrolovali kyslíkové senzory a obrátili do sebe panáka tvrdého alkoholu. Mně přidělili tequillu (býval bych dal přednost koňaku, jenže ten si vylosoval doktor Hutchinson). Aspoň že značka El Tesoro byla o něco lepší než podprůměrná.

Pápěrka dostala tmavé pivo. Asi na něm vyrostla.

Sestřička Pritchleyová naneštěstí musela kvůli svým povinnostem zůstat střízlivá.

Když jsme dosáhli pěti set metrů, měla už většina z nás pořádnou špičku. I Pápěrka se od misky vlekla s námahou.

V hloubce tisíc metrů jsme byli prokazatelně zkárovaní. Pápěrka, ta hodná malá chytračka, se převalila na záda a tvrdě usnula.

V tomto stavu jsme se pozvolna chystali vystoupit z podvodního modulu a nechat se zavřít do žraločích klecí. Hraničilo to s groteskou. Sestřička Pritchleyová za námi pevně zavřela dvířka, prověřila řemínky a kyslíkové bomby a ujistila se, že vše je na svém místě. Oplývala u toho radostí a přála nám „bezpečnou a příjemnou cestu“, jako letuška satanských aerolinek. A v tu chvíli se o slovo přihlásilo pokřivené, zvětšující vidění, které se s popíjením alkoholu občas pojí, a já si konečně uvědomil, jak strašně vymaštěný jsem byl, když jsem se na něco takhle šíleného dobrovolně přihlásil.

Žraloci! Kurva. Žraloky nesnáším, z Čelistí jsem si strachy nadělal do kalhot a teď si s nimi budu hrát na dně Atlantiku, ožralý jako dělo!

Ta sladká pokušitelka Pritchleyová mi utáhla opasek, umlčela mé námitky stisknutím vypínače a vystřelila mě z modulu do uhlově černého moře.

Nahmatal jsem na lampě spínač a rozsvítil ji… zodpovědnost začíná ve snech, kde je mnoho moudrosti, je i mnoho hoře a kurvadoprdele! Bůhvíodkud se ke mně přihnala morda velkého bílého žraloka a třískla do mříží.

Zaječel jsem: „Pomoc! Pomoc! Dostaňte mě ven, vy zasraní parchanti!“

Ostatní klece jsem vůbec neviděl, jelikož ode mě byly příliš daleko – všechny kromě klece doktora Hutchinsona, jehož ztuhlé tělo se povalovalo u bočních mříží. Z varovně blikajících světýlek na jeho potápěčském obleku jsem poznal, že sotva rozšklebenou žraločí tlamu spatřil, utrpěl rozsáhlý srdeční záchvat.

Docela jsem mu záviděl.

Velký bílý do mě narazil zezadu a moje klec se otřásla jako prádelní šňůra v hurikánu. Zavřel jsem oči, ale nepomohlo to. Obrázek zvířecí tlamy – JEŽIŠMARJA, TY ZASRANÝ TESÁKY! – se v mém tequillou popleteném mozku exponenciálně zvětšoval.

Díkybohu jsem omdlel.

Když jsem se o hodinu později probral, okamžitě jsem si ověřil, jestli pořád mám všechny končetiny. Naštěstí jsem je měl.

A nato mi do klína vyskočil anděl. S nefalšovanou extází dítěte, které o Vánocích dostane první štěně, jsem se k Pápěrce nepřestával lísat.

U NEOBRÁCENÉHO ŠÁLKU

Někdy je mé srdce velké jako vlak, který jsem právě propásl.

U Neobráceného šálku se směrovost typické pařby obracela. U vchodu byl připevněný digitální detektor alkoholu, a aby vás vůbec pustili dovnitř, museli jste být ožralí jako dogy.

Jakmile jste se tam ocitli, nenalili vám už ani kapku – podávala se jen převelice vzácná voda. První déšť na Elbě v den Napoleonovy smrti. Rosa nasbíraná pod stromem bódhi, kde Buddha dosáhl nirvány. Obzvlášť oblíbené byly „slzy neprovdaných panen“ (třebaže „slzy čerstvě provdaných panen“ byly daleko účinnější).

Nad barem visela mosazná plaketa, na níž byl vyrytý verš z Baudelairovy básně Opíjejte se:

Vínem, poezií nebo ctností – čím vám libo.

Opíjejte se však!

Barman McFee byl vysloužilý námořník s aurou bývalého piráta a jeho paže pokrývala matná, úžasná tetování, mimo jiné Hamletova závěrečná slova: „Zbývá mlčení.“ Vždycky uměl pronést několik působivých vět, a jak opilost hostů pochycená v jiných lokálech polevovala, získávaly tyto věty na pronikavosti.

Někdy se stávalo, že muž, který se k Neobrácenému šálku dovlekl v příšerné depresi, odsud odcházel se zářivým úsměvem na rtech, a jindy to zase bylo přesně naopak. McFee pokládal všechny proměny za dobré. Vzal si k srdci známé podobenství o králi Šalamounovi a nosil zlatý prsten, na němž byla vyryta slova „I toto pomine“.

Jistý rozdováděný bohatý podnikatel, který zrovna završil rozvodové řízení, objednal jednoho večera pro všechny hosty rundu té nejdražší vzácné vody, jaká byla U Neobráceného šálku k dostání – Kristova potu, jehož pravost dokládala slabounká příchuť octa. Proslýchalo se, že kočovní cikáni tekutinu nasbírali u paty Ježíšova kříže a koncem prvního století našeho letopočtu ji z Palestiny propašovali.

Pozvedli jsme sklenky, bujaře připili na otcovství, synovství a duchasvatovství a pak jsme tu – dle vůně zcela neškodnou – vodu vypili. Ohromeni nedostatkem osvícení jsme si prvních pár chvil nesouvisle stěžovali na neúčinnost drahocenného nápoje, ale potom se na nás prudce sneslo kolektivní zjevení, pod jehož vahou jsme hromadně zavrávorali. Naše duše, odvázané z přístavu jsoucna, se v arše spojeného těla plavily lítým proudem náznakového převtělení. Ze všech stran se na nás vrhali groteskní andělé cizích světů, jako by pevné zdi baru nebyly ničím jiným než jen chatrnými závěsy zakrývajícími vchod pro herce. Mé rty byly hadry, mé kotníky slámou, můj žaludek rybníkem s tisícovkou nepřetržitě kdákajících kachen a mou hlavu bičovala přerývaná světla svatojánských mušek. Zeď se rozhodla natočit film o oknu a nazvala ho Zrcadlo. Jedna žena vykřikla: „Ten tvar! Ten tvar!“, a přestože neupřesnila, jaký tvar má na mysli, všichni jsme vydechli společným porozuměním, hnáni k naprosté příčetnosti. McFee, který do sebe hodil usazeninu na dně láhve, padl do mdlob. Druhý den ráno dal výpověď.

Někteří tvrdí, že toho večera zavítal do Neobráceného šálku Bůh. Já si ale vybavuju pouze neonově šarlatová písmena nasprejovaná přes ceduli pověšenou na dveřích a oznamující, že se bar z důvodu rozsáhlé rekonstrukce zavírá na neurčitou dobu:

Možná je ďábel barmanem,

ale Bůh je bezpochyby opilcem.

KAVÁRNA U LOSOSA II

„No,“ řekl Henderson a napůl se uchechtl, napůl vzdychl, „a chuť Krista se z mých úst už nikdy tak docela nevytratila.“

„Přestože jste určitě dělal všechno pro to, abyste ji spláchl,“ zažertoval Benjamin.

„To, co jsem té noci uviděl, mě pronásleduje dodnes. Přesně jak se kdysi dávno prohnaně zeptal Pablo Neruda: ‚Kolik má den týdnů? A kolik má měsíc let?‘ Přísahám, že jsem prožil spoustu let kratších než noc.“

„Dovolíte?“ řekl Armstrong a dolil sklenky. „Ne že bych chtěl o pravdivosti vašeho vyprávění pochybovat, ale povězte mi: jak se dokazovalo, jestli jsou vody nabízené u Neobráceného šálku pravé? A nerad bych někomu čechral náboženská pírka, ale ta rosa nasbíraná pod stromem bódhi musela být stejně ‚drahá‘ jako Kristův pot.“

„Můj milý kamaráde,“ řekl Henderson, „často se stává, že příčina přichází až po následku – pravost těch vod se poznávala podle účinnosti jejich ‚vlivů‘. Přísahám Bohu, že ‚slzy čerstvě provdaných panen‘ měly fantastický účinek na libido. Co se týče ‚Buddhovy rosy‘, jak se ten nápoj myslím jmenoval, tak tu jsem bohužel nikdy neokusil. Nebyla zrovna laciná. Říká se, že ti, kdo ji vypili, před sebou uzřeli dlouhou řádku minulých životů – a mnohem víc. Zřetelně si vzpomínám na překrásnou mladou dívku, která jí vyzunkla plnou sklenici, přihnala se k mému stolu a řekla: ‚Ahoj, zlato. Pamatuju si tě z budoucích životů.‘“

„Asi nějaká mystička,“ zahihňal se Armstrong.

„Mystička? Na Theresu z Tele hostince neměla ani omylem.“

TELE HOSTINEC

Každý, kdo do Tele vstoupil, byl okamžitě uveden ke svému oblíbenému stolu, dokonce i když tam přišel úplně poprvé. Theresa vám pro formu přinesla jídelní lístek, a jakmile se vrátila, nestačili jste říct ani slovo a ona vám rázem pověděla, co si objednáte. Nejeden návštěvník byl šokován – nejenom přesností jejího odhadu, nýbrž i tím, že svedla odhalit tužby ukryté hluboko v podvědomí. Nikoli pouze ty očividné, jako například chuť hubnoucí ženy na malinový cheesecake, ale třeba i dávno pohřbenou touhu užaslého rabína po plátku šunky opečeném na ananasu.

(Jasně si vybavuju chvíli, kdy jsem tam prvně vklouzl. Theresa mě posadila ke stolu v rohu a řekla: „Dokážu vám číst myšlenky. Ale jen stěží. Máte otřesný rukopis.“ Samozřejmě jsem se z ní pokusil vytáhnout nějaké informace o tom zatraceném baru, v němž má mé poslání od Maurizia dojít naplnění, jenže mi zarputile odmítala cokoli říct a pouze tajemně prohlásila: „Cesta je moudřejší než ten, kdo po ní kráčí.“)

Jednoho listopadového večera se od ní stálý host a podnikatel dozvěděl, že by měl pít jen polovinu své obvyklé dávky vína, jinak se mu zhorší vřed. To, že nějaký vřed vůbec má, zjistil až následujícího dne.

Mužovo doporučení přilákalo do hostince zástupy nemocných. Někdy to tam vypadalo jako v nemocnici pro fanoušky new age. Učitelé reiki Therese vyhrožovali žalobou, protože několik jejich klientů zrušilo předem domluvenou schůzku a raději si šli do Tele dát kousek lotosového koláče, po němž podle ní prahli.

Někteří zákazníci dostávali šálky karma kávy, na jejichž dně byly vyryty záhadné i méně záhadné nápisy. Někdy šlo o úryvky z básní podněcujících k meditaci, jindy o důrazné rady, jako třeba „Opusť ho“ nebo „Pošli svého šéfa do prdele“.

Theresiny kávové věštby se nedaly vždy rozluštit takhle snadno. Jeden mladý muž zvažující narukování k ozbrojeným silám si na dně šálku přečetl „Střez se věku sedmdesát dva“. Usoudil tedy, že pokud bude pravidelně cvičit a brát hodně vitaminů, bude až do dvaasedmdesáti neporazitelný. Bezstarostně vstoupil do armády a byl odvelen do Iráku, kde o pět měsíců později padl. Generálovi nepřátelského vojska bylo dvaasedmdesát.

Theresa měla ještě jednu tajuplnou schopnost, tu však používala velice zřídka. Věděla, že Bůh počítá všechno na světě, a proto má každý člověk pevně stanovený počet konkrétních zážitků. Nečinilo jí tudíž potíže informovat Ralpha McLeasona, že by měl přestat chodit do kina. Její tmavě zelené oči se třpytily prozíravostí, když se na něj podívala a řekla, že mu zbývá jeden jediný film.

Příští tři roky se kinům vyhýbal jako čert kříži. Stačilo se před ním zmínit o filmovém kritikovi Rogeru Ebertovi a už se vám na hlavu snesla jeho zlost. Jisté útlounké blondýnce plivl do obličeje, protože měla tu drzost pozvat ho do biografu. „Vražedkyně!“ zařval udivenému děvčeti do tváře.

Život nás bohužel vrhá rovnou do náruče věcí, o nichž prohlašujeme, že jimi pohrdáme. Většinou dochází k nevyhnutelnému. Nikdo přesně neví proč, ale jednoho únorového dne byl Ralph nalezen ve svém bytě mrtvý… kolem třetí hodiny ráno… usazený u zapnuté televize… krátce po nočním vysílání Čaroděje ze země Oz.

Určit příčinu smrti se patologovi nepodařilo, ale nebohý Ralph po sobě zanechal psaní na rozloučenou. Zda to byl skrytý dyslektik, utajený joyceovský básník nebo prostě jen člověk tlačený neúprosným náporem smrti, to už nikdo s konečnou platností nezjistí. Buď jak buď bylo na lístku tužkou naškrábáno: „Duben Šanti… Řekostojí není dobré místo por domácí vyhnanství.“

Než se Theresa o jeho skonu dozvěděla, zaskočilo do Tele pár lidí, aby ji „vyzkoušeli“ a zeptali se, kde Ralph je. Mlčky odpochodovala ke starožitnému gramofonu v koutě, oprášila víko a pustila desku. Hostincem se rozezvučel hlas Judy Garlandové zpívající Somewhere Over the Rainbow.

Úcta zákazníků stonásobně vzrostla.

TAJNÁ OBDOBÍ

Hospoda Tajná období stála na pokraji útesu u pobřeží Oregonu, kde tichomořské vichry lomcovaly francouzskými okenicemi a překvapovaly prach v uchvácených rozích. Vedl ji Ken Kesey.

Ano, Ken Kesey, ten spisovatel a celosvětově známý autor jedné z nejlepších knih dvacátého a jakéhokoli jiného století: Vyhoďme ho z kola ven.

Tlachali jsme o bítnicích a já nikdy nezapomenu, co mi Kesey odpověděl na otázku, zda si jeho blízký přítel a proslulý hrdina románu Na cestě Neal Cassady přál zemřít: „Houby, Cassady nechtěl zemřít. Chtěl něco, co by přesahovalo život: chtěl věčnost.“

Tajná období byla otevřená jen poslední den v měsíci a každý den, kdy se tam nalévalo, nesl jméno nějakého básníka. Je to už dost dávno, a tak si na všechna jména nevzpomínám, ale červen se stoprocentně jmenoval rimbaud. Prosinec byl blake. Naposled jsem tam přišel právě v blakeovi.

Kesey se vydrápal na stůl a prohlásil:

„Kdo radost k sobě připoutá,

otrhá křídla života.

Kdo ale radost políbí v letu,

rozbřesk věčnosti zažije tu.“

Jakmile řekl „rozbřesk věčnosti“, sjel z bouřkových mraků sunoucích se k nám ze západu blesk, Keseyho tvář v náhlém světle zazářila a hrom se roztleskal spolu s početným davem.

Bouřka sevřela hospodu v pevném objetí. Rostoucí temný mrak přejel pravačkou po rukávu komína a zvolna k sobě přivinul celý dům. Silně jsme si uvědomovali, jak dravá přehradná palba venku běsní, a ponořili jsme se hluboko do fontány duševního tepla, jímž nás zahrnoval Keseyho přednes Blakeových básní: „Jsou-li dveře postřehu očištěny, každá věc zjeví se člověku takovou, jakou je: nekonečnou.“ Záblesk–hrom–potlesk.

Odzátkované šampaňské bouchalo a špunty se se sametovým duněním odrážely od zdí. Keseyho slova a lesklé oči hlídaly cestu k utajeným souhvězdím: astrologie zastíněná alchymií. Slzy ženy shrbené v koutě nás konejšily a přivlastňovaly si jednu či dvě bolesti světa, naše bolesti. Tříštící očista. Radost světa, která byla i radostí naší.

„Svět v zrníčku písku rozeznat

a nebe v divoké květině,

bezmezný prostor do vlastních dlaní brát

a věčnost prožít jen v hodině.

Týž zákon pro lva i vola, to je násilí.

Síla je věčná rozkoš.“

Jelikož Kesey podnikal jenom dvanáct dní v roce, můžu s jistotou říct, že pro zisk to zcela určitě nedělal. Jednou mi pověděl: „Chudý je ten člověk, který nemá čas na své přátele.“ A barem protékala daleko lukrativnější měna než peníze. Jmění zde tryskalo z lidského nitra.

„Jsa sevřen svými pěti smysly, nevíš, že každý pták, jenž protíná vzdušnou cestu, je nekonečným světem slasti?“

Z pouzdra vykvetla kytara a vzduchem zavanulo drnkavé ladění. Za zvuků divokého halekání a povzbuzování povstal z davu Bob Dylan, další Keseyho přítel a jeden z mnoha obyčejných hostů schovaných ve stínech. Zahrál Mr. Tambourine Man a nejspíš se inspiroval bouřkou zuřící za stěnami hospody, protože přidal A Hard’s Rain A Gonna Fall: „Kde jsi byl, můj modrooký synku? Kde jsi byl, můj drahý chlapče?“

Bob dohrál za nadšeného řevu posluchačů a zrovna tak nadšeného burácení hromu a Kesey vykřikl: „Cesta přílišnosti vede k paláci vědy!“

Bylo jednatřicátého prosince a nás zaplavil hladký, sotva znatelný příval nového roku. Keseymu zbývalo pouhých jedenáct měsíců života, ale když jsme se druhého dne za úsvitu vypotáceli ven a uviděli, že se bouřka utišila, zjevilo se nám všechno takové, jaké to bylo (je): nekonečné.

BUDDHA BAR

Přestože ta himálajská jeskyně zrovna nenaplňovala onu realitní mantru „poloha, poloha, poloha“, bylo to jediné místo na světě, kde se podnik zvaný Buddha bar mohl nacházet. Kdysi dávno jsem zaskočil do jeho jmenovce, Buddha baru v Praze, a ačkoli je pravda, že to byl zázrak interiérové výzdoby, nezaměnitelný Buddha bar nacházející se západně od Mount Everestu vyzdobil vnitřek každého, kdo měl to štěstí o něj zakopnout.

Plahočil jsem se tam celé měsíce, poněvadž můj průvodce, šerpa Tuku, mě cestou zavedl do několika klášterů. V jednom z nich (Tuka ho prohlásil za mistrovské dílo neviditelné architektury) jsem se naučil umění „tummo“, díky němuž jsem si dokázal i ve víru divokých, oblohu drásajících blizardů uchovat tělesné teplo. Tummo neboli „techniku vnitřního žáru“ praktikoval i Milarepa, v jehož biografii se o ní píše podrobněji. Regulováním rytmu dechu, soustředěním na břišní zónu a vizualizací určitých slabik se stoupencům „tumma“ daří po libosti zvyšovat tělesnou teplotu, a to do takové míry, že v jistém smyslu „hoří“. Do drsného podnebí Himálaje se to výtečně hodilo.

Tělo potřebuje mít kde spát a duše musí mít kde se probudit. Mé zasvěcení do tumma probíhalo takto: o půlnoci jsme z kláštera vyklouzli, vysekali díru do zamrzlého rybníka a zbytek noci jsme strávili usazeni na ledu, kde jsme namáčeli bílé pásy látky a sušili je nově objeveným horkem své kůže. Ten, kdo s příchodem úsvitu stačil usušit nejvíc pásů, zvítězil. Z osmi účastníků jsem skončil druhý. „Až vystoupáš na vrchol hory, stoupej dál,“ řekl mistr, ovázal mi zápěstí posvátnou šňůrkou a požehnal mi.

Vstoupil jsem do Buddha baru a mé smysly omámila štiplavá vůně kadidla. Na prostřední zdi jsem spatřil naškrábané slovo „odpuštěstí“. Během svého putování jsem narazil na nespočet ukázek pochybného překladu, a proto jsem se nad tím příliš nepozastavoval. Ve Lhase jsem se šel najíst do malé restaurace poblíž autobusové zastávky a dostal jsem jídelní lístek, na jehož přední straně bylo tučným písmem napsáno HLAVNÍ CHODOVÉ. Buď měli na mysli HLAVNÍ CHODY, anebo jsem narazil na podnik řízený kanibaly.

Můj průvodce Tuku rovněž nakoukl dovnitř. Uviděl nápis „odpuštěstí“, procítěně přikývl a usmál se. „Našli jsme to,“ řekl.

Po večerech jsme se u ohně hašteřili o nepatrných detailech tibetského buddhismu. Hlavou mi poletovaly termíny jako „bardo“ a „bódhisattva“ a dlouhá pouť vzhůru do hor mi náboženskou terminologii přenášela z mozku přímo do srdce. Tukuova angličtina byla překvapivě nevyrovnaná: jednu chvíli mi vysvětloval myšlenku posmrtného života lidské duše a za okamžik si nemohl vzpomenout, jak se správně řekne „láhev na vodu“. Zato jeho znalost slangu mě někdy až šokovala. Zeptal jsem se ho například, jak coby vysvěcený mnich snáší sexuální abstinenci, a on se zeširoka usmál a odpověděl: „Proč by mi mělo chybět šoustání, když nevycházím z orgasmu?“

Jak už jsem říkal – za těch pár měsíců, co jsme spolu cestovali, mě Tuku doprovodil do nejrůznějších klášterů, kde mě podrobil rituálům obyčejným i posvátným, a dumal o jejich podstatě, na niž se jejich provedení zakládalo. Jedné noci se jakoby nic zmínil o Buddha baru a urputném roji klepů, který ho obestírá. Po krátkém vzdorování svolil, že mi ho pomůže najít.

Některá místa bloumají spoustou ulic, než vás naleznou. Jak řekl Rimbaud: „Přišels z dávna, odejdeš do všech stran.“

Nějakou dobu jsem slovo odpuštěstí pozoroval. Marně jsem se pokoušel vybavit si možné aspekty jeho nezamýšleného freudovského podtextu, když v tom jsem za sebou uslyšel nečekaně zvučný hlas. „To je záměrně,“ prohlásil kdosi.

Otočil jsem se a uviděl maličkého starce zahaleného do černé vlněné róby pošité medailonky, v nichž vypadal jako zkamenělý kříženec pradávného čínského mnicha a stejně pradávného arabského šejka. „To slovo,“ pokračoval. „Odpuštěstí. Je to tak záměrně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neviditelné bary.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.