Minotauří války

v nakladatelství FANTOM Print

Krvavá noc

Záplavy krve

Krvavá říše *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga DRAGONLANCE a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2004 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Matt Stawicki

Translation Hana Vlčinská

ISBN 978-80-7398-635-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-636-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé sestře Arlene Kingové,

která sledovala má dobrodružství od samotného počátku

Kapitola 1
KRVAVÁ STOPA

Podařilo se mu přežít týden od útěku. Byl to vůbec týden? Běh času už se mu dávno rozmlžil. Nevěděl ani, jak dlouho tady předtím vlastně byl v otroctví. Dva roky? Tři? Nebo snad pět?

Jen útržkovité zvěsti, předávané těmi z nich, kdo lépe rozuměli drsnému jazyku strážců, dávaly jemu i všem ostatním tušit, že se světem ženou ohromné změny. Věděl alespoň to, že je na Ansalonu válka; že tajemná, charismatická postava, známá jen jako Mina, shromažďuje vojska pod prapor jakéhosi nepojmenovaného boha. Solamnijští rytíři, uznávaní protivníci minotaurů, se byli nuceni znovu a znovu stahovat. Proslulá místa jako Sankce a Útěšín se prý buď připravovala k válce, vzdorovala útoku, nebo už byla dobyta.

Říkalo se, že některé z dračích paní chybí. V jeho vlastním domově, na četných ostrovech na východě od Ansalonu, dál vládl uzurpátor, který jeho a tolik dalších odsoudil k tomuhle pozemskému peklu. Uzurpátor budoval legii za legií a připravoval se k plánované invazi na pevninu.

Tyto i jiné příběhy ze světa venku pro něj však s postupem času znamenaly jen málo. Plahočil se s ostatními otroky a snil o útěku, který ve skutečnosti nepovažoval za možný.

A pak se strážce ve správném okamžiku otočil zády. Nečekaný primitivní instinkt ho přiměl vší silou se rozmáchnout lopatou, takže mohutnému dozorci rozrazil lebku. V náhlém popudu rozbil pouta a utíkal, utíkal do vyprahlé divočiny kolem tábora a pak dál a dál, nekonečné míle…

Teď na něj zlobři znovu pořádali štvanici.

Včera ho hledali do pozdní noci, jejich pochodně se mihotaly v drsné, skalnaté krajině jako veliké světlušky. V pátrání po tvrdohlavém uprchlíkovi prohledali celou oblast, ale pochodně je prozrazovaly už z dálky. Sice ho to stálo jisté nebezpečné přesuny ve tmě – suché pahorky a staré strže byly dost zrádné i za denního světla – ale podařilo se mu udržet si před nimi náskok tak dlouho, dokud je noční štvanice neunavila.

Teď, s rozbřeskem, se vrátili.

Napočítal jich víc než dvacet, ve skupinkách po dvou nebo po třech.

Zlobři byli vysoká, robustní zvířata se špinavými černými vlasy a chlupatou, zablešenou hnědou kůží. Nosili jen šedé, špinavé kilty z kozí kůže a většina měla mohutné, těžké kyje, opotřebované hojným užíváním. Několik vybraných mělo biče se špičatými kovovými bodci na koncích, kterými pobízeli hrozivé, divoké ještěry velké skoro jako koně. Poddraci sloužili zlobrům jako lovečtí psi, uslintanými jazyky zkoušeli vzduch a dlouhými čenichy větřili stopu.

To všechno pro jednoho minotaura.

To všechno pro Farose.

Faros se krčil za výběžkem pískovcového skaliska, zjizvenou býčí tvář skloněnou, a sledoval jejich postup. Žádná z pátrajících skupin nezamířila k úzké jeskyni, kterou objevil před úsvitem. Minotaurus usoudil, že když se otočí a rozběhne zpátky do jeskyně, zlobři projdou kolem a minou ho, přestože poddraci hledají jeho pach. Po tak dlouhé době strávené v říši sadistického Sahda se Faros naučil nejednomu způsobu, jak svést hnědozelené ještěry ze stopy. Snad mu vydrží štěstí.

Faros si byl jistý, že ho nemůžou vidět, a tak zamířil obtížným svahem dolů. Vytrvalost zlobřích pátracích oddílů po týdnu usilovné štvanice ho překvapovala. Zlobři z hornického tábora však toho neměli moc na práci a udělali si z lovu a zabíjení občasných uprchlých otroků sport.

Jejich krutý velitel se dokonce tu a tam otočil zády a dovolil jednomu či dvěma otrokům uprchnout na svobodu, ale jen tak daleko, aby je se svými nohsledy mohl stopovat jako k záhubě odsouzenou zvěř.

Sahd musí zuřit, že jim to trvá tak dlouho, pomyslel si Faros s hořkostí. A nenávidí, když jim kořist unikne. Kolik hlav rozbije? Kolik ubožáků denně zbičoval k smrti, jen aby uspokojil své zvrácené choutky?

Sotva pomyslel na Sahda, svého velkého nepřítele, zaslechl v dálce důvěrně známé drsné štěkání rozkazů, při kterém běhal mráz po zádech všem zotročeným dělníkům. Když Sahd poručil, otroci umírali, umírali strašlivou smrtí, a důvody často bývaly nevyzpytatelné.

Faros opatrně nahlédl přes okraj. Ano, pod ním stála obrovitá postava zlobřího vůdce, naštěstí v bezpečné vzdálenosti. Jedna ze Sahdových tlustých dlaní svírala dlouhý, odporný bič.

Sahd se otočil, aby vynadal některému ze svých poskoků, a Faros náhle hleděl přímo do děsivého obličeje. Rychle se přikrčil, roztřesený, ale nikdo ho nezahlédl.

Krutý samovládce zlobřího hornického tábora pronásledoval Farose v nočních můrách. Minotaurova prořídlá hnědá srst nedokázala zakrýt dlouhé, hluboké jizvy, křižující záda, paže, nohy i hruď – vlastně téměř celé tělo. Mnohé z nich byly výsledkem práce Sahdova devítiocasého biče. Kdykoliv si Sahd našel důvod potrestat Farose nebo jiného z minotauřích otroků, jeho plochá, rozmáčklá tvář, která připomínala holou lebku, se zkroutila ve výrazu odporného potěšení. Sahd svou ohavnou práci miloval. Byl horší než většina dozorců ve Vyroxu, který už se stal jen vzdálenou vzpomínkou.

Vyrox. Faros vzhlédl. Nebe plnil hustý, černý kouř; severní území království Kern byla sopečná oblast.

Sahdův Tábor – to bylo jediné jméno, které nesl – ležel uhnízděný mezi dvěma vysokými, černými štíty, vytvořenými kdysi dávno sopečnou erupcí ohromného rozsahu. První den v téhle pustině Farose přiměl téměř zatoužit po Vyroxu, krutém hornickém táboře, vedeném minotaury, kde otročil, než se dostal sem. Ve Vyroxu byl odsouzený otročit spolu s tisíci dalšími minotaury, věrnými předešlému císaři – Farosovu strýci Chotovi; jejich vyčerpávající dřina zajišťovala kovy potřebné k naplnění grandiózních ambicí uzurpátora Hotaka. Přesto, navzdory drsným podmínkám, byl Vyrox strategickou základnou jejich vlasti; vězni ve Vyroxu mohli alespoň doufat a snít – jakkoliv byly možná jejich sny marné – že jednoho dne znovu získají místo v minotauří společnosti.

Tady… odděleni mořem od milované, zrádné vlasti… tady v říši zlobrů nikdy neměli ani nejmenší iluzi naděje.

Faros sledoval, jak před Sahdem nervózně pokleká jakýsi podřízený. Níže postavený zlobr zabručel cosi, co urostlého vůdce přimělo k drsnému smíchu. Sahd ukázal bičem k západu a odpochodoval tím směrem, z dohledu. Ostatní zlobři ho pokorně následovali.

Faros se zavrtěl a opustil své místo. Zatímco sestupoval, kameny ostré jako diamant ho řezaly i do mozolnatých nohou, ale on si jich nevšímal. Sandály, které měl, když kdysi do tábora dorazil, se už dávno rozpadly a zlobři necítili potřebu dávat svým otrokům obuv. Od minotaurů se čekalo, že budou pracovat, dokud neumřou, a pak je nahradí nově příchozí.

Pomyšlení na to, že by ho odvlekli zpět do Sahdova pekla, Farose popohánělo ke spěchu.

Ne, neodvlekli by ho zpátky; mučili by ho a nechali vykrvácet přímo tady na místě. To bylo jen dobře – raději by zemřel, než aby znovu poklekl pod zlobřím bičem.

Nepatrné množství života, který se udržel v téhle pustině, mu stěží stačilo k přežití. Chytal a jedl maličké bratrance poddraků s ostny na hřbetě, ale drobili se mu v ústech a chutnali jako popel.

Ostnaté zelené rostliny, které nalézal blízko zastíněných míst, byly lepší, ale vzácnější. Kdyby byl Faros v zemi minotaurů, věděl by si víc rady, ale tady byl cizincem a připadal si ztracený. Ansalonský kontinent jeho lid nevítal.

A tak se většinu času ukrýval mezi skalami, nedělal nic a nečekal na to, co přijde, jen na západ slunce. Jeho hlavním cílem byl útěk a teď, když dočasně uspěl, neměl Faros žádné plány. Všechno, co měl, byla žízeň po pomstě, která v něm vřela.

Když se dostal na úpatí pahorku, obešel ho směrem na východ. Dlouhé uši zůstávaly nastražené, jak naslouchal okolním zvukům. Přivřené černé oči ostražitě vyhlížely zpod hustého hnědého obočí.

Jakmile si byl jistý, že je v bezpečí, hbitě se přesunul pod ochranu dalších roztroušených skalisek.

Z východu zadul roh. Faros se přitiskl k trčícím kamenům a se zachmuřeným uspokojením si odfrkl. Pokud se podle rohu dalo soudit, lovci mířili od kořisti. Trochu se uvolnil; jeho svatyně už je jen kousek odsud.

Potom však jeho pozornost upoutal pohyb na jakémsi rozeklaném vrcholku. Vrhl se do mělké pukliny a se zatajeným dechem sledoval, jak se na severu objevují dva zlobři.

Dvojice se oddělila od hlavní skupiny. Jeden ze zlobrů tahal za omšelé kožené vodítko syčícího poddraka. Velká, zubatá plazí tlama cvakala, jako by hledala čerstvé maso. Dva zlobři se rozhlíželi z vysoko umístěné vyhlídky, zatím se však směrem k němu nepodívali. Faros sledoval jejich pohled a nejdřív neviděl nic než suché, větrem ošlehané pahorky.

Potom se cosi prohnalo kolem velkého skaliska, cosi, co zoufale utíkalo.

Další minotaurus. Volné články řetězů, stále připojené k přetrženým okovům, se táhly za ním a zvedaly obláčky prachu. Podobné řetězy se mu houpaly u pout na rukou a tloukly ho, když běžel.

Tupý čenich pokrývaly rudé šrámy.

Vzápětí, jen vteřinu poté, se za první postavou vydala další, ještě zbídačenější. Druhý uprchlý otrok klopýtl pokaždé, když se opřel o levou nohu. Taky přišel o kus jednoho rohu. Oba měli hrozivé jizvy po mnoha výprascích a bičování. Faros z téhle dálky nepoznal, kdo to je, a bylo mu to jedno.

Zlobři nahoře cosi dychtivě vykřikli ve své řeči. Jeden zvedl svinutý kozí roh a ostře zadul. Pronikavé zavřeštění se neslo ozvěnou mezi kopci.

Faros zaklel. Obnovené úsilí lovců se netýkalo jeho, ale spíše téhle ubohé dvojice. V duchu oba minotaury proklel, že utíkali na západ stejně jako on, místo aby podle očekávání zamířili na východ, k moři a ostrovní říši svého lidu. Nevadí, že se tam nikdo z otroků nikdy nedostal, že se nikdy nevrátili domů, pokud věděl.

Snad měla tahle dvojice v úmyslu vyhnout se prvnímu pronásledování, udělat okruh za kopci a potom zamířit ke Krvavému moři, ale teď byla vlastně v pasti.

A kvůli nim čelil strašlivému osudu i Faros.

Teď se nemohl vrátit do jeskyně, alespoň ne hned. Neodvažoval se tím směrem vyrazit. Jen ať dvojice utíká – a zlobři za ní. Musí udělat jediné, nechat štvanici pokračovat. Vycouvá; věděl, že po pár hodinách bude v bezpečí.

A pak, zatímco Faros přihlížel, se první minotaurus najednou zastavil. Ohlédl se a vykřikl cosi na svého belhajícího se společníka. Ten se také ohlédl přes rameno. Po polekané odmlce se kulhající minotaurus znovu otočil k druhovi a divoce zatřásl hlavou.

První se zachmuřeným výrazem udělal cosi šokujícího – zamířil zpátky k táboru otroků. Zraněný společník jen pokrčil rameny a snažil se ho následovat. Zdálo se, že si neuvědomují nebezpečí, číhající v podobě zlobrů.

Faros nechápal, co se právě přihodilo, ale pokud ta událost odváděla uprchlé otroky a jejich zlobří pronásledovatele dál od něj, tím lépe.

Vzhlédl a spatřil, že dva zlobři zmizeli.

Faros opatrně pokračoval vinutou stezkou, až se konečně přiblížil k ústí jeskyně, na kterou předtím čirou náhodou narazil. Ústí bylo ukryté ve stínu a křoví a tak úzké, že si při vstupu dovnitř odřel o skálu tvrdou jako diamant záda i hruď. Dokonce i kdyby si zlobři pukliny všimli, nenapadne je pátrat v tak stísněném prostoru.

S napjatými svaly a pulsující žilou na krku se s námahou protáhl dovnitř. Nízký strop ho přinutil sklonit se. Teprve o kus hlouběji byl prostor dost veliký na to, aby se trochu protáhl. Téměř oválná jeskyně páchla vlhkem a zatuchlinou a staré kosti naznačovaly, že tu kdysi bývalo doupě nějakého divokého zvířete. Přesto to byly ve srovnání s tím, nač si zvykl jako otrok, skoro ideální podmínky. Ve zlobřím hornickém táboře spala většina otroků prostě venku, schoulení jeden k druhému, bez ohledu na zápach nemytých těl, a snažili se přežít noc, jak nejlépe mohli. Jediné stavby v táboře byly hrubé dřevěné chatrče pro Sahda a dozorce.

Když si Farosovy oči přivykly na tmu, zjistil, že jeho úkryt narušil jakýsi cizinec.

Minotaurus, ležící na zemi, zasténal a pokusil se stáhnout dál od něj, ale pravá paže a obě nohy se nepohybovaly, jak by měly. Byl těžce zraněný, bezpochyby zmlácený těžkými dřevěnými kyji. Sahdovi dozorci věděli, jak otroka potrestat, ale zároveň v něm nechat dost života, aby odvedl denní práci. Zdálo se však, že s tímhle ubožákem kdosi zašel příliš daleko. Možná to byl krutý velitel osobně.

Dokonce ani obličej neunikl trestu. Čenich mu rozdrtili už dříve, a přestože se zhojil, byl navždy vážně poznamenaný. Spoustu zubů měl polámaných nebo úplně chyběly a jedno oko bylo tak oteklé, že ho nemohl otevřít. Na levém rameni měl vypálený ponižující cejch, kteří zlobři užívali pro všechny minotauří otroky, včetně Farose – dvojici zlomených rohů v trojúhelníku.

„Kos… Kos… Kos…“ opakoval cizinec, hledící kamsi za Farose, k jakési neviditelné postavě.

Faros neměl ponětí, jestli je Kos jméno samotného zraněného otroka, některého z jeho přátel nebo nějaké jiné, neúplné slovo. Bylo mu jedno, co bláznivý otrok říká. Věděl jen to, že nalezením jeskyně a hlasitým blábolením ohrožuje jeho vlastní život.

Odtáhnout cizího minotaura ven a do potřebné vzdálenosti by bylo příliš složité. To znamenalo, že bude muset odejít Faros, a co nejdříve. Věděl o další jeskyni ve skalách, jen pár minut odsud. Bylo to hůře chráněné útočiště, ale lepší jít tam než čekat, až poddraci vystopují zřetelnou krvavou stopu zraněného.

Právě když zamířil pryč, zraněný minotaurus zalapal po dechu: „Pro… prosím… Sa… Sahde… ne…“

Při zmínce o obávaném veliteli přejel Farosovi mráz po zádech. Lhostejně přelétl pohledem otrokovu potlučenou postavu.

„Ne…“ zamumlal zmlácený minotaurus a omdlel. Tělo sebou bolestně škubalo, dokonce i když ztratil vědomí.

Faros si odfrkl a pokračoval ven. Druhý otrok byl očividně v deliriu a vlastně už byl tak jako tak mrtvý. Faros si dělal starost jen o sebe. Potlačená vzpoura ve Vyroxu ho naučila, jak je hloupé zabývat se čímkoli jiným než vlastní kůží.

Zvedl se suchý, ostrý vítr. Když Faros mířil pryč, prach mu plnil nozdry. Po ostatních otrocích ani jejich pronásledovatelích nebylo ani stopy, musel si však pospíšit.

Zatímco klopýtal k dalšímu kopci, uslyšel, jak se na sever od něj něco hýbe. Faros se přikrčil za výběžkem. Zprava se k němu ostražitě plížil jakýsi zlobr – ne, kolem něj a k jeskyni. Tupý netvor však větřil jako poddrak a očividně si nebyl jistý.

Když se zlobr s připraveným kyjem rozhlédl, Faros zatajil dech. Široké, ploché zlobří nozdry se roztáhly. Tlama s kly se nedočkavě pootevřela a zaprášená postava se pohnula k jeskyni.

Faros z úkrytu poblíž pozoroval, jak zlobr ústí nejdřív minul, nevšiml si ho. Pak se najednou prudce otočil, zvedl kyj a upřel na úzký vstup zvířecí pohled.

Faros mohl jen hádat, že zraněný minotaurus něco řekl nebo zasténal. Každopádně si tím podepsal rozsudek smrti.

Mohutný zlobr nahlédl do pukliny a pak opatrně zamířil dovnitř. Farose náhle přemohla nerozhodnost, a navzdory předchozímu odhodlání zůstat ukrytý sáhl dolů a popadl drsný kámen velký jako pěst.

Když se však vydal k ústí, zaslechl surové zlobří zavrčení a potom slabý zvuk, který snad vydal zraněný minotaurus. Následovala těžká, závěrečná rána.

Faros s kamenem v ruce vklouzl za kameny.

Sotva se ukryl, už se zlobr, z jehož kyje kapala krev, protáhl ven.

Faros se dychtivě rozmáchl provizorní zbraní. Nepodařilo se mu zasadit smrtící ránu, ale tvrdě zasáhl protivníka do spánku. Zlobr divoce zavrčel a přitiskl se ke svahu. Farosův kámen pukl, rozlomil se na dva a vyklouzl mu z ruky. Jednu stranu zlobrovy prasečí tváře zalila krev, zdálo se však, že úder neměl větší účinek, než že ho na okamžik zpomalil.

Než ale mohl mohutný bojovník zvednout kyj, Faros do něj vrazil. Navzdory síle, s jakou se srazili, měl větší a lépe živený zlobr výhodu. Zabránil Farosovi, aby ho nabral rohy, a potom uprchlého otroka tvrdě udeřil do čenichu.

Postrkovali se. Zlobr Farose odstrčil a podařilo se mu zvednout zbraň. Minotaurus odskočil zpět a těžký kyj mu prolétl jen pár palců od čenichu.

„F’han… Uruv Suurt!“ zavrčel zlobr s vyceněnými žlutými zuby.

„D’kai f’han!“

Navzdory dlouhému zajetí Faros jen velmi málo rozuměl starému jazyku, kterým mluvili suroví dozorci. Věděl však, že „Uruv Suurt“ znamená ve staré řeči zlobrů minotaurus; a pokud šlo o zbytek, k pochopení významu se stačilo jen podívat na zlobrovy zuřivé rudé oči. Zlobr rozhodně neměl v úmyslu přivést zpět živého vězně.

Netvor znovu zvedl kyj. Faros ho překvapil tím, že vykročil dopředu; při tom manévru se v groteskní zlobří tváři objevil výraz potěšeného očekávání.

Kyj tvrdě slétl dolů.

Faros však tak rychle uskočil stranou, že protivníka připravil o rovnováhu. Zlobr setrvačností odlétl i s kyjem. Zbraň udeřila do země a zvedla menší oblak prachu.

Faros se vrhl na nepřítele. Tvrdě zlobra praštil a prudce dupl na rukojeť kyje. Síla dupnutí vyrazila zlobrovi kyj ze sevření.

Než se netvor stačil vzpamatovat, kopl ho Faros kolenem do břicha. Přehnutý zlobr se natáhl po zbrani.

Minotaurus ji popadl první. Rychle ji zvedl a zasáhl soupeře pod bradou. Kost zapraskala a krvácející zlobr se s drsným výkřikem svalil na záda.

Faros se s rudýma očima a rozšířenými nozdrami postavil nad protivníka.

Zlobr se pokoušel vstát, ale byl příliš otřesený. Faros se vší silou rozmáchl kyjem dolů. Bušil znovu a znovu, dlouho po tom, co bylo jasné, že je zlobr mrtvý.

Když se Faros konečně nasytil úderů, upustil otlučený kyj na zem. Nenapadl zlobra kvůli nějakému hloupému nápadu, že by mohl zachránit nebo pomstít zraněného minotauřího otroka. K činu ho dohnala stravující touha zabít jednoho ze svých mučitelů.

Jakmile se vzpamatoval, odvlekl tělo stranou, aby ho ukryl. Shodil ho do mělké, klikaté strže za pahorkem.

Ostatní zlobři by museli dlouho a usilovně hledat, aby mrtvolu našli.

Faros se vrátil na scénu a udělal, co mohl, aby zakryl veškeré stopy boje, včetně zlobrovy krve. Brzy tu nezůstalo nic než zlobrův kyj. Faros se ho málem zbavil, ale pak si to rozmyslel. Podíval se k ústí jeskyně a potom se zahleděl do míst, kde naposledy viděl další prchající minotaury. Hrdlem mu stoupala žízeň po krvi.

Vyrazil k dvojici uprchlých otroků.

Jejich stopa byla snadno k nalezení a i druhá stopa, zanechaná zlobry, kteří je pronásledovali, byla zřetelná, jen s krátkým odstupem po první. Samotní dva zlobři by Farosovi tolik starostí nedělali, ale podél jejich stop ležely stopy hrozivě velkého poddraka.

Po pomstě dychtící minotaurus se hnal za nimi. Sešel ze stopy stranou a vylezl na nejbližší pahorek. Uvědomil si, kam stezka kořist i lovce dovede, a znal rychlejší cestu.

Netrvalo mu dlouho, než je dostihl. Jak se dalo čekat, dva minotauři se při hledání třetího člena skupinky v bludišti pahorků ztratili. Dostali se do slepé uličky, na úzkou stezku, končící na úpatí jednoho z nejvyšších, nejzlověstnějších černých kopců. Aby se dvojice dostala po příkré skále nahoru, musela by jim narůst křídla.

Právě tam je zlobři a jejich mohutný, šupinatý lovecký pes zahnali do kouta.

Minotaurus se zraněnou nohou klečel na jednom koleni. Zdálo se, že ani s pomocí svého druha nedokáže vstát a přispět k boji. Oba uprchlí otroci prudce oddychovali, nejen vyčerpáním, ale i s vědomím, že čelí konečné porážce.

Sahd lámanou obecnou řečí minotaurům nejednou sdělil, že smrt je jedinou jistotou, která čeká ty, kdo se pokusí o útěk. Pro ilustraci tvrdého zákona často nechal strážce donést zpět jen hlavy uprchlíků, které pak nabodl na kopí jako lekci pro ostatní. Ty to však od pokusů o útěk neodrazovalo, neboť otroci, po pravdě řečeno, téměř neměli co ztratit.

Faros málem nechal hloupou dvojici chmurnému osudu. Za tak mizerné selhání si zasloužili skončit v břiše poddraka. Jiní vydrželi mnohem déle, dokonce se jim podařilo dostat až ke svobodě – jak si alespoň rád představoval. Tihle dva se však dokázali dostat jenom sem.

Pak mu pach krve na kyji připomněl naléhavější touhu. Přiměl ho přemýšlet a vnukl mu myšlenku, při které vycenil zuby ve vzácném posměšném úsměvu.

Okruhem se přesunul blíž a přitom sledoval zlobra, který ovládal poddraka. Širokoplecí netvor silou tahal za řemen, aby udržel ještěra pod kontrolou.

Jeden z otroků si Farose všiml a užasle se na něj zadíval.

Zlobři se podívali, nač otrok hledí.

Faros stiskl zuby, pevně popadl kyj a vyrazil. Ještěří jazyk vylétl z tlamy. Netvor ucítil pach chyceného, vyděšeného masa. Krotitel, varovaný svým druhem, se po Farosovi ohlédl– právě v okamžiku, kdy rozhněvaný minotaurus přistál na táhnoucím poddrakovi.

Mohutné šupinaté tělo náraz zmírnilo, ale ne dost. Farosovi vyklouzl kyj z ruky a málem zasáhl jednoho z uprchlíků. Ten se sklonil a se zábleskem naděje v očích ho popadl.

Táhnoucí poddrak překvapeně zařval. Jak se pokoušel kousnout tvora, kterého měl na zádech, zazmítal sebou a vytrhl se pánovi.

Jediný nedbalý úder dlouhého, silného ocasu srazil zlobra, který předtím držel řemen, na zem. Druhý zlobr, s těžkým, opotřebovaným mečem v jedné ruce, se pokoušel přiblížit tak, aby mohl Farose bodnout, ale poddrakovo zmítání mu to nedovolilo.

Faros se snažil udržet, podařilo se mu mohutného ještěra chytit pažemi kolem hrdla. Poddrak se ho pokoušel setřást, prudce se točil a vyskakoval, ale marně.

Teď na scénu vstoupil i minotauří otrok, který získal kyj. Rozmachoval se jím a odpoutával pozornost zvířete od jezdce, který se mu držel na hřbetě.

Faros si představil, že tiskne Sahdovo hrdlo, přitáhl paže a vší silou tlačil. Slintající poddrak sípavě, prudce oddechoval a pak se otočil a namáhavě se potácel pryč.

Farose udeřil do ramene bič. Krotitel se posbíral, vstal a připojil se ke společníkovi, aby se pokusili vypořádat s nežádoucím vetřelcem. Opakovaně minotaura prudce šlehal a hákovité bodce se Farosovi zakusovaly do masa. Projížděla jím bolest, ale jistá část Farose tuto bolest poznala a připadala jí téměř vítaná a známá. Měl bohaté zkušenosti s nepřetržitým mučením, které vyměřoval otrokům Sahd a jeho suroví podřízení.

Poddrak dál zoufale hledal únik ze škrtícího sevření, točil se a zmítal. Faros zesílil tlak, až obrovitého ještěra donutil otočit se ke svým pánům.

Řadou hbitých pohybů minotaurus přenesl stisk na jednu paži, druhou uvolnil a mírně se nadzvedl. Sevřel ruku v pěst a vší silou praštil netvora do oka.

Rána rozdrtila obludnému ještěrovi oční bulvu. Farosovu ruku zmáčela krev a další lepkavé tekutiny a na nozdry mu zaútočil odporný puch. Minotaurus rychle stáhl pěst zpět a znovu objal netvora oběma rukama. Poddrak zavřískl, vyskočil a v agonii divoce chňapal kolem sebe.

Zlobří krotitel zavrčel jakýsi nepochopitelný povel a opakovaně švihal zraněného ještěra bičem. Máchl rukou k minotaurům, ukazoval zvířeti, ať se otočí a postaví se otrokovi, který se blížil s kyjem a výhružně jím mával.

Rozzuřený poddrak, pološílený bolestí z rány a Farosova škrtícího stisku, skočil na krotitele a prudce ho kousl do hlavy. Tlapa se rozmáchla a rozpárala zlobrovi hruď, až krev vystříkla a orgány vyhřezly.

V tu chvíli Faros seskočil a odkutálel se pryč. Mohutný ocas jím jen tak tak neudeřil o skálu.

Druhý zlobr na zvíře dál tvrdohlavě útočil a pokoušel se pomoci padlému druhovi. Poddrak urval znetvořenou hlavu a mrštil jí stranou. Pak se obrátil k druhému zlobrovi, vztekle na něj upřel zdravé oko a zasyčel.

Minotaurus s kyjem byl připravený zaútočit, ale Faros na něj mávl, ať ustoupí.

Přeživší zlobr si uvědomil, že je v složité situaci, a udělal osudovou chybu – otočil se a pokusil se utéct. To bylo znamení, které mohutná šelma potřebovala. Už roztrhala krotitele a dychtila zbavit se i druhého zlobra.

Poddrak se ohlédl na minotaury s výrazem, který by se dal popsat jako úšklebek, a vzápětí se s neuvěřitelnou rychlostí prudkými skoky vrhl za prchajícím zlobrem.

Minotaurus, který se předtím pokoušel jít Farosovi na pomoc, upustil kyj a otočil se, aby pomohl příteli. Faros zbraň popadl a bez jediného ohlédnutí poklusem zamířil pryč.

„Kdo…?“ začal nezraněný minotaurus.

Faros se otočil a zpražil ho pohledem, který zarazil všechny otázky, vlastně veškeré další zvuky.

Vyskočil na balvan a sledoval poddraka, skákajícího za zlobrem vzhůru příkrým svahem poblíž.

Faros chytil kyj do podpaží a vyrazil za nimi.

„Tam se Valun nemůže vyšplhat!“ naléhal méně zraněný minotaurus.

„Pak tady vy dva zůstaňte.“

Málem vypukla hádka, ale pak ten, kterému říkali Valun, zamumlal: „Já – já to zvládnu, Grome.“

Faros už stoupal nahoru. Došel do poloviny svahu a zastavil se u římsy.

Grom ho následoval a svého druha přitom prakticky táhl za sebou. Plochá tvář měla zpola vyčerpaný, zpola rozzuřený výraz.

„Aspoň… aspoň mu podej ruku!“ zajíkl se.

Faros odložil zbraň a vytáhl Valuna na římsu. Grom se k nim připojil a pak se zeptal: „Co si myslíš, že děláš? Bylo by lepší utíkat jiným směrem…“

V tom okamžiku se mezi skalami rozlehlo zaječení. Krátký výkřik ukončilo zvířecí zasyčení.

Ve Farosově odpovědi zazněl náznak nezměrného zadostiučinění. „Chtěl jsem se ujistit, že toho zlobra nikdo nezachrání. Až se vrátí ostatní a najdou to, co zbylo z těl, budou si prostě myslet, že to byla typická nehoda. Poddraci se občas bez varování obrací proti svým pánům.“

„A co ještěr?“ zeptal se Grom. „Nepůjde po nás?“

„Tenhle bude mít chvíli co na práci,“ s pochmurným pobavením odpověděl Faros.

Sevřel kyj, a nevšímaje si dvojice, která se s ním s námahou snažila držet krok, otočil se k východu a pokračoval ve výstupu.

Kapitola 2
OSUDOVÉ ZVRATY

„Připravte se k nalodění!“ zařval statný Magraf, kapitán císařské válečné lodi Donagův štít, a mávl rukou na smíšenou skupinu posádky a námořních vojenských jednotek. V levém uchu se mu houpalo pět zlatých kruhů, jeden za každou loď vzbouřenců, která byla dosud pod jeho velením zajata nebo zničena. Všichni na palubě chápali, že si dnes chce přidat šestý. „Žádné slitování!“

K jeho hlasu se okamžitě připojil další. Tón zněl impozantněji, ale byl méně podbarvený krvežíznivostí. „Ten rozkaz ruším! Důstojníci budou ušetřeni pro výslechy! To je rozkaz trůnu!“

Bylo nemožné říct, jestli vojáci Bastionovi rozuměli, nebo ne, neboť jakmile kapitán Magraf domluvil, shromáždění začalo na nepřítele řvát krvavé výzvy. Dychtivost bojovat sálala z každé tváře, z každé dvojice krví podlitých očí.

Rozvlněná hladina oblaky zahaleného Kurénského oceánu lodí divoce házela nahoru a dolů, přesto se však neúprosně blížili ke kořisti. Počasí se ukázalo nepředvídatelné – ještě před hodinou klidné vody teď hrozily, že spláchnou válečníky z paluby.

Navzdory tomu stála posádka pevně a všichni doufali, že se na palubu nepřítele nalodí jako první.

V dálce dvě jiné císařské lodě obkličovaly další plavidlo vzbouřenců, které už zároveň pohlcoval oheň. Bastion viděl, jak mnozí minotauři vyskakují z hořící lodě do rozbouřených vln. Několik z těch, kdo skočili, už bylo ověnčeno plameny.

Císařův syn a dědic stál v čele výsadku Štítu, neochvějná postava s neobvyklou černou srstí mezi hordou minotaurů většinou různě hnědých odstínů. Bastionova klidná sebejistota posilovala ovzduší autority, které z něj vyzařovalo díky jeho rodu. Hleděl přes svůj dlouhý, štíhlý čenich na menší, jednostěžňovou loď, ke které se blížili. Vzbouřenecká minotauří posádka neměla jinou volbu než bojovat a zemřít.

„Minotauři by neměli válčit proti minotaurům,“ zavrčel, ale nikdo kolem nevěnoval jeho poznámce pozornost.

„První háky!“ vykřikl náhle kapitán. „Teď!“

Námořníci vrhli na nepřátelskou loď háky, přivázané k dlouhým, pevným lanům. Dva háky minuly cíl, ale ostatní se zachytily. Námořníci vší silou táhli.

Na palubu Donagova štítu se náhle snesla sprška střel. Většina bojovníků i posádky se před nimi bezpečně přikrčila, ale někteří z mužů tahajících za lana byli zaskočeni. Tři padli se šípy v krku a hrudi. Jejich lana sklouzla přes palubu.

Císařští lučištníci v odpověď vystřelili na zmrzačeného protivníka mohutnou salvu šípů. Několik minotaurů na palubě lodi vzbouřenců se svalilo. Muži u lan přitáhli obě lodi blíž.

„Táhněte, kůže líné!“ zařval Magraf. Lodě už byly téměř u sebe. Na ty, čekající u zábradlí, kapitán zakřičel: „Připravte se!“

Lodě sténaly, jak je síla minotauřích svalů táhla k sobě. Vzbouřenci se shromáždili na palubě pod velením podsaditého mladého minotaura, který zřejmě neměl hodnost kapitána.

Takže Rahm tu tedy není, uvědomil si s jistým zklamáním Bastion. Rahm byl skutečný vůdce; byl by se svými muži, připravený zemřít.

Jakmile však do sebe obě plavidla narazila, odsunul myšlenku stranou. Teď se počítají jen činy – boj a přežití.

Oba trupy se o sebe ještě ani neotřely a Bastion s námořními jednotkami už skákal přes zábradlí. Téměř stovka vojáků se silnými, ostrými sekerami a dlouhými meči se pohybovala jako soudržný celek. Stříbrné, kůží podšité kilty, lemované nahoře pruhem barvy mořské zelené, je identifikovaly jako příslušníky hrdé námořní jednotky.

Zkušení bojovníci se vrhli na skleslé, zmatené vzbouřence. Vzduch naplnilo vrčení, výkřiky a řinčení oceli.

Bastion prohnal čepel břichem jednomu z potem nasáklých rebelů, který byl dvakrát mohutnější než on. Hotak se ujistil, aby všechny jeho čtyři děti prošly bojovým výcvikem a učily se strategii soubojů, a Bastion z nich byl vždycky nejlepší; se stejnou vyrovnaností bojoval s obrovskými monstry, i se dvěma či třemi najednou.

O rameno se mu otřel oblý břit sekery, seškrábl trochu kůže a srsti a nechal po sobě ránu, která štípala, ale nijak nezpomalila jeho útok. Bastion skočil na útočníka se sekerou a zatlačil ho zpět. Rebelovy oči odhalovaly zoufalství, přesto se však statečně pokoušel bojovat. Bastion minotaurovu udatnost odměnil rychlým bodnutím do hrudi, které ukončilo jeho trápení.

Zahlédl mladého velitele se širokou hrudí, právě když probodával příliš sebejistého minotaura z císařského vojska. Pak Bastion viděl, jak podsaditá postava rychle vytahuje čepel a stahuje se z boje směrem k zádi.

Bastion přeskočil vzbouřence, kterého právě zabil, a vyrazil za nepřátelským velitelem. Vzápětí mu zastoupil cestu jiný námořník a divoce se rozmáchl sekerou jen pár palců od Bastiona. Černý minotaurus klopýtl zpět a málem uklouzl na mokré palubě.

Nepřátelský námořník se hněvivě rozmáchl. Sekera se zakousla do dřevěných prken kousek od Bastionových sandálů a vzduchem prolétly třísky.

„Tebe znám,“ zavrčel protivník. „Viděl jsem tě dřív, když jsem sloužil v legiích! Ty jsi jeho syn! Jsi syn Hotaka Jednookého!“

„Pokud se hned vzdáš, bude tvůj život ušetřen,“ klidně odvětil Bastion.

Námořník se zasmál a dva kruhy v uších bláznivě zazvonily. „Ušetřen? Ha! Ušetřen, aby mě poslali do dolů!“

Rozmáchl se sekerou v hbitém, zlověstném oblouku – zamýšlel Bastionovi srazit hlavu. Samou dychtivostí však minul, a co hůř, síla rozmachu ho donutila vykročit dopředu.

Bastion se hbitě sklonil pod jeho pažemi a zabořil mu hrot meče do hrdla.

S bublavými protesty námořník pustil zbraň a zhroutil se. V umírající tváři zamrzl výraz hořkosti a opovržení.

Bastion se hnal směrem, kterým zmizel velitel vzbouřenců. Loď, na které bojovali, kdysi bývala součástí císařské flotily, takže věděl, kde co je. Kajuty důstojníků budou někde úplně na zádi v podpalubí.

Seskákal po dřevěných schodech dolů a překročil mrtvolu jednoho ze svých věrných mužů, nejspíše zabitého důstojníkem, kterého teď hledal. Dál černý minotaurus postupoval opatrně; za kterýmikoliv ze sedmi dveří v úzké chodbě může číhat smrt.

Na konci chodby byly dveře do kapitánovy kajuty, ozdobené zlatým symbolem krakena. Zevnitř slyšel cosi, co znělo, jako by někdo kajutu prohledával. Když však Bastion došel až ke dveřím, prozradilo ho vrznutí prkna v podlaze.

Veškeré zvuky v kajutě náhle utichly.

Bastion se nadechl – a vrhl se do dveří.

Srazil se s nezřetelnou, vrčící postavou. Oba vpadli zpátky do kajuty a vrazili do kulatého dubového stolu, připevněného k podlaze. Stůl se pod jejich společnou váhou zhroutil, takže se sesypali na zem. Oba přitom upustili zbraně.

Silné prsty hledaly Bastionův krk. Prudce zvedl pravou ruku a odstrčil protivníkovu hlavu.

„Nedostaneš je!“ zavrčel podsaditý mladý rebel.

Jedna ruka se prudce stáhla z Bastionova krku, takže se mohl pootočit, aby získal výhodu. Snažil se sundat i druhou.

Rebelova volná ruka se znovu objevila. Tiskla dýku.

Bastion ztuhl strachem.

Náhle sebou druhý minotaurus prudce trhl. Oči se mu obrátily v sloup a jazyk vyklouzl a volně visel z jedné strany čelisti. Dýka, která Bastionovi předtím hrozila, neškodně spadla na podlahu.

Útočník se zhroutil na císařského velitele.

Kdosi z něj mrtvolu okamžitě sundal. Bastion poznal dva ze svých bojovníků; táhli mrtvého rebela každý za jednu nohu.

„Právě včas. Jste v pořádku, můj pane?“ zeptal se jeden z nich.

„Cel… celkem ano,“ odvětil Bastion. „Byl bych raději, kdyby velitel zůstal naživu, abychom ho mohli vyslechnout… ale děkuji.“

Jeden z mužů mu pomohl vstát. Bastion se otočil a prohlížel si spoušť, kterou rebel v kajutě napáchal. Mapy a papíry byly vyházené ze všech polic a výklenků. Zásuvky byly vysypané. Většina pergamenů a map byla naházená na hromadu. Bastion zalétl očima ke kulaté mosazné olejové lampě, která se divoce houpala uprostřed stropu. Ještě pár vteřin a kajuta i se všemi dokumenty by se proměnila v inferno.

„Jak jde boj?“ zeptal se.

„Už jenom uklízíme, pane. Většina těch mizerů je mrtvých.“

„Chci, abyste loď prohledali odshora dolů. Všechny přeživší důstojníky oddělte od ostatních vězňů.“

„Ano, pane.“ Oba minotauři odspěchali.

Bastion se přikrčil a zvedl pár map. Jedna ukazovala východní pobřeží Ansalonu, oblast Krvavého moře a na východě dvě veliká ostrovní dvojčata, Mithas a Kothas, srdce říše. Na Mithasu bylo zvýrazněno císařské sídelní město Nethosak.

Další mapy odhalovaly různé bezvýznamné části říše za Krvavým mořem, včetně Thoraku a Thuumu na jihovýchodě a zemědělské kolonie Amur daleko na severovýchodě. Byly to standardní mapy, jaké se nacházely na palubě všech minotauřích lodí. Několik map bylo opatřeno čerstvými poznámkami s novými údaji o přístavech a koloniích, přibyly nové hornické osady na Ohnivém sedle na východě.

Bastion odhazoval jednu mapu po druhé stranou. Okamžik. Dobytčí tvář se zamračila. Sáhl po posledních dvou mapách, které odhodil. Opožděně si uvědomil, že něco nesedí.

Pečlivé zkoumání první mapy neodhalilo nic důležitého. Bastion zvedl druhou a rozvinul ji.

Jeho pozornost upoutaly matné značky na pravém okraji opačné strany.

Zajímavé. Někdo sem zapsal jméno malého, bezvýznamného ostrůvku a pak se ho pokusil vymazat. Po dlouhém úsilí dokázal Bastionův ostrý zrak jméno rozluštit.

Rychle mapu svinul a vyrazil z kajuty. Na palubě našel Magrafa, jak kousek od přídě třídí vězně. Důstojníkova drsná tvář měla čerstvý krvavý šrám a čenich byl na jedné straně zřetelně oteklý. Přesto si hrdě pohrával se šestým kruhem v uchu.

„Kapitáne! Jak brzy můžeme znovu vyplout?“

„Tak za dvě hodiny. Je tu spousta práce a pořád řešíme, jestli tu loď potopit nebo ušetřit. Byla by…“

„Potopte ji, rychle. Jen by nás zpomalovala a právě teď musíme plout co nejrychleji. Musíme se dostat do nejbližšího říšského přístavu a vybavit se na dlouhou plavbu.“

Kapitán Magraf zacinkal kruhy v uchu a zahleděl se na něj. „Našel jste něco, můj pane?“

„Věřím, že ano.“ Rozvinul mapu a ukázal námořníkovi označené místo. „Poznáváte to?“

„Ano, už jsem o tom ostrově slyšel. A tady je něco vygumovaného – ale co to znamená?“

„Může to být klíč k ukončení celé téhle vzpoury jednou provždy.“

„Opravdu?“ Magraf vycenil zuby. „Tak to vydám rozkaz, aby všichni pracovali dvakrát usilovněji! Necháme mrtvé tady. Za hodinu, ne později, budeme pryč, pane!“

Otočil se a zavolal na prvního důstojníka. Než Bastion mapu znovu svinul, ještě se naposledy podíval na téměř nečitelné jméno, naznačující vyvrcholení jeho úsilí.

„Petarka…“ zašeptal. „Petarka…“

Grom poklekl vedle mrtvého společníka a prstem načrtl mrtvole na hruď jakýsi neviditelný symbol.

„To je pták,“ tiše vysvětloval Valun lhostejnému Farosovi. „Gromův otec byl Sargasův kněz… kdysi.“

Grom upravil zmrzačené tělo tak, aby vypadalo pokojně. „Nikdy se nevzdal naděje, že se Rohatý jednou ke svým dětem vrátí. Naučil mě všechny náležité obřady.“

Faros si odfrkl: „Povolání k ničemu.“

„Ano, je to tak.“ Minotaurus s rozbitým čenichem dál připravoval padlého přítele. „Teď můžeme Seframa pohřbít.“

Faros dvěma uprchlým otrokům neřekl, že ve chvíli, kdy Seframa v jeskyni našel, byl ještě naživu, i když jen tak tak. Pokud ti dva věděli, zabil ho zlobr už předtím a Faros ho náhodou pomstil. Nenamáhal se jejich omyl opravovat.

„Překvapuje mě, že se dostal až sem,“ žalostně zašeptal Valun. „Že se vůbec někdo z nás dostal až sem.“ Jednorohý minotaurus zvedl oči k Farosovi. „Nebýt tebe, byli bychom mrtví i my.“

Troufalá, i když neplánovaná záchrana v jejich očích Farose pozvedla a učinila z něj jednoznačného vůdce. Ti dva už se na něj spoléhali ve všech rozhodnutích. Farosovi byl obdiv protivný, neboť v něm probouzel staré a zapomenuté vzpomínky na rodinu, klan a čest. Hotakovi vrazi celou jeho rodinu vyvraždili. Když mu otec umíral v náruči, naléhal na něj, ať udělá všechno, co je nezbytné, aby rodinu pomstil; a Faros v tom až dosud žalostně selhal. Oba minotauři – a ani čest – ho vůbec nezajímali.

„Kousek vzadu je rokle,“ řekl těm dvěma. „Bude to lepší než pokoušet se vyhrabat ve skalách jámu holýma rukama.“

Grom vzal misku vody a několika kapkami Seframa postříkal. „Jak poroučíš,“ řekl.

Faros si pohrdavě odfrkl a pokusil se změnit téma: „Kdo byl… Kos?“

Neodpověděl mu Grom, ale Valun. Někde si cestou našel malý, suchý kousek kosti a začal do ní po stranách škrábat ostrým kamenem. „Kos? Aha, myslíš Kassiona. To byl… to on původně naplánoval náš útěk.“

„Co se mu stalo?“

„Sahd.“

Faros zavrčel.

Gromovi se nechtělo zacházet do podrobností. „Sahd čekal. Pán samotný byl na místě. Měl bys vidět, jak se to zvíře šklebí!“

„Viděl jsem to.“ Kolikrát jen při bičování zvedl oči a spatřil zlobřího náčelníka s jedním klem ohnutým do strany, jak se při té zábavě ďábelsky šklebí? Hrůzostrašná tvář jeho auru jen posilovala. Kdysi dávno se jakémusi zoufalému otrokovi podařilo vrazit Sahdovi do obličeje žhavý pahýl pochodně, spálit mu nos a darovat mu trvalý rozdrcený úšklebek. Říkalo se, že vysušená hlava onoho otroka leží na polici ve velitelově ubikaci, na čestném místě.

„Už jsme byli skoro za hranicemi tábora, když nás chytili. Sefram upadl jako první. Sahd se zasmál, popadl otěže jakéhosi poddraka s náhubkem a přitáhl ho tak blízko, aby na Seframa dosáhl drápy.“

„A Kassion se vrátil a pokusil se ho zachránit?“

„Ano. Vytrhl jednomu ze strážných kopí a probodl ještěrovi krk.“ Grom se tvářil hrdě. „Zabil toho netvora jednou ranou. To už něco znamená.“

Gromovi a Valunovi se podařilo Seframa zachránit, ale Kassion za svou statečnost zaplatil. Jeden ze Sahdových strážných ho praštil kyjem do boku. Druhý kyj mu roztříštil koleno. Třetí srazil polapeného otroka na zem.

„Slyšeli jsme, jak ho mlátí, zatímco jsme utíkali. Další a další tupé údery… dávno po tom, co muselo být po něm. Dávno po tom, co jsme byli z doslechu.“

Na chvíli zavládlo ticho, pak Valun zvedl oči od kosti, kterou vyřezával, a zeptal se: „A proč ty jsi pořád tady? Už je to pár dní, co ses dostal ven. Mysleli jsme si, že už jsi mrtvý nebo v bezpečí.“

„Chtěl jsem se vydat k pobřeží.“

„A proč čekat tak dlouho? Proč zůstávat tady, kde tě zlobři můžou snadno znovu najít?“

Místo přímé odpovědi Faros přešel k místu, kde ještě klečel Grom, a vzal hrubou misku, již si udělal z kamene před pár dny. Našel si tehdy kámen a pracoval na něm, podobně jako teď Valun opracovával kost, dokud miska nedokázala pojmout menší množství tekutiny. „Budeš potřebovat víc vody,“ řekl.

„Zajdu…“ začal Valun, ale Faros rychle odešel z jeskyně.

Vodní pramen objevil čirou náhodou první noc po útěku. Když pronásledoval hubenou, tuponosou ještěrku – kterou později chytil a ještě zmítající se snědl – narazil na pramen, prýštící ze skalnatého úbočí, pokrytého malými, ježatými rostlinami. Rostliny měly ostrou chuť, která potlačila pachuť ještěrky, a voda byla hořká, plná minerálů. Pil ji však lačně jako nejlepší víno. Dovolila mu přežít a na ničem jiném nezáleželo.

Noční vítr byl stejně suchý a nepříjemný jako ten za dne. V téhle drsné krajině nic kromě pramene nenabízelo úlevu. Faros se podíval směrem k hornickému táboru, na matnou záři, již nevydávalo jen světlo pochodní, ale i jezírka roztavené lávy, vytlačovaná vzhůru neustálou aktivitou země. Jednou celá tahle oblast vybuchne v prudkých erupcích, podobných těm, jaké před několika generacemi zasáhly části Vyroxu. Katastrofa ve Vyroxu zničila slibnou osadu a připravila o život několik set minotaurů, Faros by však byl vděčný za jakýkoliv výbuch, který by smetl ze země Sahdovo královstvíčko, i kdyby to znamenalo obětovat všechny otroky.

V mysli mu náhle zahořel Valunův dotaz: Proč jsi pořád tady? Minotaurus vyděšeně zabručel. Připustil si, že na tu otravnou otázku nezná odpověď. Sáhl dolů a stříkl si trochu vody na tvář.

Jestli ho nenajdou zlobři, nakonec ho zabijí drsné podmínky. Čeká ho tady jen smrt. To je jistě pravda. Mohl by ho chytit a rozervat na kusy poddrak nebo by ho mohli roztlouct na kaši zlobři.

Pomyšlení na tak příšernou smrt Farose příliš netrápilo.

S plnou miskou zamířil k jeskyni. Protáhl se úzkým ústím s nádobou před sebou.

Grom a Valun už zvedli Seframovo tělo a chystali se ho vynést z jeskyně, ale Valun se svou zraněnou nohou nebyl příliš k užitku. Faros odložil misku stranou, popadl Valunův konec břemene a pomohl Gromovi vynést mrtvolu z jeskyně. Byla to namáhavá cesta, a zatímco pokračovali k strži, Valun zůstal pozadu.

„Měli bychom udělat víc,“ zašeptal Grom, když vhodili jeho druha do rokle a na mrtvého minotaura se sneslo pár hrstí hlíny a kamínků. Nic víc – po tom, co Grom zašeptal poslední modlitbu k bohu, který už ho nemohl slyšet.

Faros zamířil zpět. Grom se zdráhavě otočil a následoval ho.

Valun seděl opřený o protější stěnu jeskyně, kousek od malého ohně, který si troufli rozdělat. Kost, na které pracoval, byla teď pokrytá symboly, představujícími nejrůznější obrazy ze života minotaurů – loď, ryba, sekera, dvě propletené postavy. Byla to ukázka Valunova umu, ale Farosovi to bylo úplně jedno. Tyto věci byly dávno zapomenuty.

„Zítra ráno se rozdělíme. Já zůstanu. Vy dva půjdete.“

„Ale my ti dlužíme život!“ naléhal Grom a bezděčně si udělal nad srdcem symbol kondora. „Čest žádá…“

„Tady není nic takového jako čest.“ Tím to pro Farose skončilo, ale zbylí dva vypadali šokovaně a pokusili se pokračovat.

Valun se pracně narovnal: „Měl bys jít s námi!“

„Ano, tři přežijí lépe než jeden!“

Faros se ušklíbl. Noví společníci na jedno posezení zhltli jeho skrovné zásoby jídla. Příští den bude muset strávit chytáním všeho, co může, a tak bude riskovat odhalení.

Grom si všiml, jak se Faros podíval ke zbytkům – kožnaté zelené slupky rostlin pokrývaly polámané kosti a černé peří mrchožravého ptáka, kterého Faros předchozího dne přilákal na kousky ještěrky a zabil. „Čest žádá, abychom zůstali, alespoň než znovu doplníme tvoje zásoby jídla! Zítra budeme lovit společně.“

Tři lovící minotauři – to bude skvělá atrakce pro zlobry a poddraky. Kromě toho byli tihle nováčci amatéři a nikdy se jim nepodaří nalovit toho dost, aby se všichni udrželi při síle, ne tady.

Faros málem zopakoval požadavek, aby oba uprchlíci ráno tohle místo opustili, když však spatřil jejich prosebné pohledy, v náhlém popudu vyslovil myšlenku, s níž si v koutku mysli pohrával už předtím.

Je tu místo, kde se dají nalézt hojné zásoby potravy. Sám Faros dokázal schrastit sotva dost na přežití, ale s dvěma páry rukou navíc…

„Dobrá, budeme lovit,“ odvětil s pochmurným zadostiučiněním. „Budeme lovit od lovců.“

Kapitola 3
TRŮN A CHRÁM

Měl svět na dosah ruky… alespoň jeho dosti přesné zpodobnění.

Hotak de-Droka, dříve první generál legií a několik posledních let nejvyšší císař minotaurů, si prohlížel reliéfní mapu, rozloženou na prostorném stole ve velitelské místnosti. Tady měl předestřenou zeměpisnou podobu říše v jasné a jednoduché podobě. Kromě mnoha map běžných i námořních, pokrývajících téměř celé stěny, tu byla i zvláštní mapa na dlouhém stole, který se táhl z jedné strany místnosti k druhé. V centru této veliké mapy byly ostrovy Mithas a Kothas, srdce říše, ale zahrnovala i většinu ostrovů na východě, tvořících další území, a rozlehlý kontinent Ansalonu na západě. Území, patřící minotauří říši, byla zbarvena zlatě a ta, která měl Hotak v úmyslu anektovat nebo dobýt, byla zbarvena zeleně.

Západ byl posetý takovým množstvím zelené, že to vypadalo jako hustý les.

Hotak, oděný v plné výstroji legií, s hrudním pancířem svého bývalého regimentu, nesoucím siluetu černého válečného koně, smetl dozadu dlouhý nachový plášť a krátce mapu – spolu s hromádkou dopisů, které se na ní kupily – přelétl zdravým okem. Před lety přišel o levé oko, když rozprášil zlobří útok na nyní opuštěnou kolonii na ansalonském pobřeží. Ironie – avšak Hotak se už dávno naučil, že včerejší nepřítel bude nejspíš zítřejším přítelem. Během jeho násilného vzestupu na místo císaře padli pod jeho sekerou mnozí kdysi věrní.

U spánků a v hřívě se už Hotakovy srsti dotkly šediny a čelo zůstávalo neustále svraštěné, třebaže kdysi dávno působil mezi ostatními minotaury jako dobře naladěný. Od doby, kdy uchvátil trůn svého předchůdce, prohnilého Chota, Hotak značně zestárl, bral to však jako cenu za vládu. Jeho reflexy se rozhodně nijak nezpomalily a cítil, že i rozum má stejně bystrý jako vždy. Cítil se téměř mladý, obzvlášť když byl ve společnosti své ženy a ta byla v klidné náladě.

Hotak se narovnal, spokojený, že je podle nejnovějších hlášení vše připraveno. „Co říkáš ty, kapitáne Doolbe?“

„Jak věřím, je to přesný popis naší situace, Vaše Veličenstvo.“ Doolb, menší, podsaditější a mnohem šedivější než císař, udržoval svůj hrudní pancíř a červeně lemovaný kožený kilt ve stejně neposkvrněném stavu jako jeho velitel. Tak jako Hotak odložil zdobenou přilbu na stůl, aby mohli řádně probrat státní záležitosti.

Všechny části veliké reliéfní mapy byly podrobně vykresleny v souladu s velkolepým plánem. Dokonale vyřezané figurky označovaly lodě, legie a důležité přístavy. Jedna zelená dřevěná loďka představovala pět válečných lodí křižujících poblíž Thuumu. Dva statní minotauří válečníci – oba vysocí pět palců a třímající sekery – hlídali Mito, loďařskou kolonii na východě Mithasu. Několik dalších takových figurek bylo rozmístěno po celé ostrovní říši. Čtyři stály na pobřeží Ansalonu, těsně pod Kernem, královstvím zlobrů, a hleděly na západ – k říši elfů, Silvanestu. Další loď, hnědá a přesně zpodobňující galéru, seděla v Krvavém moři a mířila k pevnině.

Postavy válečníků měly různé barvy; jedna z těch, co hlídkovaly na ansalonském pobřeží, byla oděná v černé a tmavě červené. Tyto figurky představovaly různé legie, všechny životně důležité pro válku o rozšíření území. Barvy figurek císaři umožňovaly udržovat si přehled o jejich strategických přesunech.

Na Mithasu stály kromě tří barevných figurek (z nichž každá představovala armádu veteránů o několika tisících minotauřích vojáků) ještě čtyři obyčejní, nenabarvení válečníci, umístění v blízkosti sídelního města Nethosaku. Ti představovali nejnovější legie, poslední oddíly, zformované na Hotakův rozkaz, podle něhož všichni mladí, fyzicky zdraví minotauři v celém království musí vstoupit do vojenské služby. Až nové legie získají zkušenosti a budou jim určena jména a barvy, někdo z Hotakova personálu nahradí prosté figurky patřičně zbarvenými minotaury.

Hotak hleděl na dvojici lodí, umístěnou v severovýchodních vodách Kurénu. Jedna z těchto miniatur byla nabarvena zlatě. Dvojice mířila k osamělé černé lodi. „Bastionova flotila už měla rebely dostihnout.“

„Nejspíš je dostihli, ale ještě potrvá, než nám nějaká loď přiveze zprávy.“

„On – zprávy – se pohybují příliš pomalu. Brzy budu Bastiona potřebovat jinde.“ Císař zalétl pohledem k Ansalonu. Čtyři figurky válečníků hleděly na Silvanest, ale samotné elfské království bylo prázdné. Dokonce i na Kernu a Blöde stály dvě minotauří figurky – jedna na každé zemi – a roztažené přes míle a míle stály i tři vyčnívající figurky zlobrů s kyji, představující stoupence kancléře Golgrena. Této neobvyklé alianci čelila jediná černá lidská postavička. Osamělá lidská figurka představovala tu část Rytířů z Neraky, kteří nezměnili stranu a zůstávali nepřáteli.

„Z téhle části světa také nic… ani od Galdara?“

Kapitán Doolb zavrtěl hlavou. „Ne. Jen to, co je v hlášení vaší dcery.“

Hotak zvedl nejnovější dopis a znovu si přečetl Maritiina slova. Maritia velela jeho jménem minotauřím legiím, které se vylodily na pobřeží Ansalonu a čekaly na rozkazy.

Buď pozdraven, Hotaku I., císaři a otče!

K této zprávě jsou připojeny stránky s podrobnými popisy, týkajícími se stavu legií a našich materiálních potřeb. Tuto část píši zvlášť, aby sis ji mohl ihned přečíst, neboť vím, že toužíš po nových zprávách.

Pokud jde o záležitost spojenectví říše s temnými rytíři, kteří následují tu podivnou válečnici, konečně hlásím osobní setkání se ženou jménem Mina a s minotaurem Galdarem, který byl naším prvním prostředníkem.

Žena je drobná, dokonce i na svou rasu! Hubená, téměř dětské postavy a s krátkou kšticí rusých vlasů; jeden by si ji skoro spletl s lidským mladíkem. Nedokáži odhadnout její věk. Většinu času tráví buď na koňském hřbetě – bezpochyby proto, aby si vynahradila nevýhodu výšky a statnosti – nebo ve stanu, pravděpodobně rozhovory se svým tajemným božstvem.

Ostatní lidé a tvorové, kteří ji následují, se k ní chovají s nejvyšší úctou, a zvnějšku se zdá, že jí to propůjčuje autoritu, která ji provází, kamkoli jde, cokoli řekne. Nicméně, jak jsem již poznamenala, zřídkakdy je vidět o samotě, dokonce i když si jen tak vyjede mezi kopce. Galdar je téměř vždy s ní jako stín.

Když pohlédneš na Galdara, nevidíš nic výjimečného. Je sedm stop vysoký, tedy na muže naší rasy průměrné výšky. Srst má běžně hnědou a rysy drsné. Galdar není slabé postavy, ale není stavěný ani jako šampión Velké arény. Jediná významnější odlišnost na něm jsou oči, jež jsou obvyklého tvaru a barvy, ale je v nich nepolevující vášeň… a neustále se upírají na Minu. Klepy, že jsou milenci, jsou hloupé, nicméně je mezi nimi jakési zvláštní pouto.

Ještě jedna věc ohledně jeho vzhledu stojí za zmínku: navzdory tomu, že se povídá opak, má dvě paže, ne jednu. Šeptá se, že mu Mina ztracenou ruku vrátila z vůle svého boha, avšak těch, kdo to prý viděli, je jen málo a jejich důvěryhodnost je pochybná. A pravděpodobně jsou to Galdarovi poskoci, kteří podporují jeho intriky, jimiž kolem Miny buduje tajemství.

Jak jsi žádal, pokusila jsem se o něm dozvědět co nejvíce – o minotaurovi, který nebojuje po boku svého lidu, ale vedle lidské ženy. Fakta jsou však neuchopitelná. Je to vyděděnec, tím už jsem si teď jistá, otče, avšak z jakého klanu pochází a důvod vypovězení jsem nedokázala odhalit ani při důvěrných rozhovorech. Útržky řečí a rozhovorů mě vedou k víře, že snad může patřit k Domu Orilg nebo Morgayn, to je však z mé strany čirá spekulace. Nenosí žádné identifikační znaky a jednoduché otázky o své minulosti odráží. Mezi doplňující listy přikládám jisté poznámky, které prý řekl, abys je mohl připojit k šetření, které o něm činíš.

Žádal jsi mne o určení vztahu mezi tou lidskou ženou a Galdarem. Na rovinu řečeno, on musí být mimořádně inteligentní vojenský expert; a rozhodně ji využívá jako loutku, jejímž prostřednictvím tahá za nitky velkého množství lidí. Vyslechla jsem od Miny plány boje o Sankci, probírala pohyby našich vlastních sil poblíž Silvanesti a v zemích zlobrů, a myšlenky jsou to zdravé, přestože v jistých ohledech nerealistické. Tato Mina hovoří o strategii jako ostřílený veterán legií, kterým nemůže být, avšak Galdar jí je neustále po boku a něco jí šeptá. Nahlas toho řekne jen málo, příležitostně vyjádří překvapení nad jejími komentáři, jistě je to ale on, kdo ve skutečnosti na celý plán dohlíží. Viděla jsem ho při cvičení a s vojáky a i samotná legie Válečný oř by byla hrdá na muže jeho schopností, pokud ne povahy.

Byl jsi to ty, kdo jako první podotkl, když jsme dostali Galdarovu úvodní zprávu, že dokonce i lidé mají tolik rozumu, aby nenásledovali mladou, necvičenou ženu. Jakkoliv to může být pravda, musím dodat, že zpravidla by ještě méně pravděpodobně následovali jako vůdce minotaura. Mina je rozhodně charismatická, ale sama za sebe by už dávno skončila někde ve strži. Galdar očividně využívá její schopnost přilákat k sobě ostatní, já však věřím, že on je takříkajíc mocí za trůnem.

Navzdory tomuto podvodu zůstává spojenectví s nimi stále lákavou nabídkou. Žádná nepřátelská síla jim zatím nedokázala odolat a ve skutečnosti se k nim mnoho bývalých protivníků připojilo. Pokud stále trvá slib, učiněný ohledně pádu štítů Silvanestu – a já vím, že ho matčiny vize potvrzují – pak Galdar a jeho loutka bezpochyby disponují silou schopnou rychle postoupit k našim vlastním cílům.

Zítra se máme naposledy setkat s kancléřem Golgrenem, než se otočíme k jihu, abychom plnili tvé rozkazy. Obeznámím tě s našimi pokroky, jakmile to následně bude možné.

Zapsáno 14. dne měsíce…

Císař prudce praštil pěstí do okraje stolu. Figurky na mapě poskočily a několik jich popadalo. Dokonce i několik námořních map na stěnách zašustilo jako ve větru.

„Před čtyřmi týdny! Napsala to před čtyřmi týdny. Znovu příliš dlouho! Potřebuji vědět, co se děje teď, ne dávnou historii! Potřebuji vědět, jestli Bastion dohonil generála Rahma, nebo ne! Potřebuji vědět, jak se přeskupují rytíři, kteří jsou ještě na území zlobrů, a nejvíc ze všeho potřebuji vědět, jaká je současná situace s elfy, obzvlášť ohledně toho zatraceného štítu!“

Doolb natáhl ruku a trpělivě rozmístil popadané figurky na mapu, postupně od nejbližší. Nedívaje se na velitele, tiše řekl: „Rozumím, Vaše Veličenstvo.“

„Jistěže, ty rozumíš.“ Hotakovy široké nozdry se ještě roztáhly. Staré jizvy na obličeji vystoupily a zrudly. Stiskl prsten na levé ruce, pět modrých drahokamů v platině, velmi vzácném kovu. Ten prsten dostal před více než dvaceti lety, při svatbě, od své krásné nevěsty. „Ale… rozumí i ona?“

„Nemůžu odpovídat za ni, pane.“

„Ne, ale u všech bohů, ona odpoví! Už jsem byl trpělivý až dost!“ Císař přešel ke dveřím a doširoka je rozrazil. Dva zaskočení strážní se rychle postavili do pozoru. „Připravte mi koně! Zavolejte kapitána gardy! Mám pro něj rozkazy! A teď jděte!“

Doolb se k němu připojil. „Vaše Veličenstvo! Co máte v úmyslu?“

„Co asi?“ Hotak si zlostně narazil přilbu. „Půjdu zjistit, co nevím. Půjdu navštívit velekněžku chrámu Předchůdců, svou milovanou manželku!“

Navzdory tomu, že hrozila bouře, se zpráva rozšířila a obyvatelé Nethosaku se rychle vyrojili podél neposkvrněně čisté kamenné hlavní ulice svého města a skláněli rohy, zatímco císař a jeho tělesná stráž projížděli kolem. Někteří dokonce klekali na koleno. Jiní mávali z kulatých otevřených oken po obou stranách cesty a házeli dolů malé snítky přesličky, minotauřího symbolu nezkrotné síly. Příslušníci Státní gardy, ve svých prostých šedých zbrojích a plátěných kiltech, s kamennými tvářemi udržovali shromážděný dav tak, aby se příliš nerozvášnil.

Hotak bral poddané na vědomí jen matně, občasným mávnutím nebo přikývnutím; myšlenky se mu toulaly jinde. Dvacet pět válečníků z jeho osobní stráže ho obklopovalo a ostražitě vyhlíželo jakékoliv známky neúcty.

„Můj pane,“ zeptal se troufale jakýsi důstojník poblíž Hotaka, „je to moudré? Lidé vás vidí procházet. Ona by měla přijít za vámi.“

„Nepřichází a já s ní budu mluvit.“ Zadunění shora odráželo jeho odhodlání.

„Pak tedy jak poroučíte, můj pane,“ rychle odvětil druhý minotaurus, dychtící vyhnout se pánovu hněvu.

Zatímco se císařská společnost blížila k chrámu, nebe bylo čím dál bouřlivější. Hustá šedozelená mračna se převalovala jako živí tvorové v bolestné agonii. Když se přiblížili k cíli, mnozí vojáci pevněji stiskli sekery a meče. Ti, kdo nebyli stoupenci víry chrámu, si o něm šeptali poslední temné zvěsti.

Z opačného směru mířila procesí vstříc skupinka minotaurů, oděných v bílých rouchách s kapucemi. V těsném hloučku opovážlivě procházeli stranou ulice. Když míjeli císařskou společnost, drželi hlavy skloněné a nijak nepozdravili, čímž císaře vlastně pomyslně uráželi.

Velící důstojník málem zavolal, aby je zatkli, ale Hotak mu položil ruku na paži. „Nech je, ať si jdou svou cestou.“

„Ale taková nevychovanost!“

„Udělej, co říkám.“ Císařův tón naznačoval, že nepřipouští žádnou diskusi.

V tom okamžiku procesí zahnulo za roh. Minotauři v přilbách s vojenskou precizností postupně otáčeli koně, až byli všichni v krátké ulici, kde Hotak i s doprovodem spatřili chrám Předchůdců.

Dřív, za předchozí generace, patříval chrám Sargasovi – nebo Sargonasovi, jak mu říkala většina minotaurů. Bůh pomsty, ohně… Pán kondorů. Už v dobách, kdy první minotauři zaznamenávali svou historii, byl Sargonas hlavním božstvem národa. To on vytrhl jejich nešťastné předky z dekadentní, umírající civilizace vznešených zlobrů. Aby byli provždy odlišnou rasou, proměnil Sargonas část zlobrů k vlastnímu obrazu, takže se stali jeho dětmi nejen duší, ale i tvářemi. Během bouřlivé historie minotauři lpěli na jeho slovech a učení, neboť bůh jim už na samém počátku řekl, že je rohatá rasa předurčena vládnout světu. Toto hrdé vědomí je drželo naživu během mizerného, zdánlivě nekonečného cyklu porážek, otroctví a přírodních katastrof.

Ale potom… je Sargonas opustil.

Věřilo se, že bohové válčili s jakousi mocnou silou, a přestože zvítězili, rozhodli se opustit svět, vybrali si jinou rovinu bytí a ponechali smrtelné rasy, ať se o sebe postarají samy. Z tváře Krynnu prostě zmizeli všichni bohové bez výjimky, a tak byli opuštěni i Sargonasovi stoupenci.

Mezi minotaury přetrvávaly spory, co přesně se s jejich božstvem stalo. Zatímco někteří prohlašovali, že bůh odešel s ostatními, mnozí trvali na tom, že už předtím zahynul a obětoval se pro své děti na konci války proti magori. Někteří se modlili za jeho návrat, většina však věřila, že odešel navždy a modlení je k ničemu. Ať byla pravda jakákoliv, skutečnost, že už na ně Sargonas nedohlíží, se nedala popřít. Příliš mnoho let – desetiletí – uplynulo bez jediného znamení.

Napospas osudu zanechaní minotauři se cítili ztracení. Přestože znovu budovali roztříštěnou říši a rozšiřovali ji po Kurénském oceánu, prázdnota je strašila. Sargonasovy chrámy zůstaly téměř prázdné. Ostatní božstva, která minotauři uznávali, jako Kiri-Jolit, bůh spravedlivého soudu s bizoní hlavou, stihl stejný osud. Mnoho chrámů se proměnilo v opuštěné rozvaliny.

A potom povstali Předchůdci.

Hotak hleděl na mohutnou stavbu před sebou. Na první pohled se budova od dob, kdy se tady jako mladý válečník zúčastnil některých z posledních obřadů provedených Sargonasovými kněžími, příliš nezměnila. Chrámové pozemky stále chránila dlouhá holá zeď, ale železní odlévaní kondoři na vrcholcích všech kovových hrotů byli obratně odstraněni. Za hradbami se tyčila mohutná, kopulemi zastřešená stavba s čtvercovým středem. Veliký železný kondor, který kdysi vyčníval nad širokým vstupním schodištěm, byl rovněž odstraněn a nahrazen symboly nové víry: bledým, stříbrným přízračným ptákem – říkalo se, že je to vzácný druh jestřába – vylétajícím k nebi z hnízda tvořeného sekerou, jejíž rukojeť byla v polovině zlomená.

Od doby, kdy se vynořili Předchůdci, došlo k velkým změnám na nádvoří, jímž procházeli uctívači. Notný kus parkového trávníku, který vytvořili předchozí obyvatelé, byl pryč. Veliké vznešené duby byly během jediné noci obnovy vyrvány z kořenů. Celé řady keřů se proměnily v dříví na podpal. Teď větší část prostoru před chrámem pokrývaly velké, složité tajemné mozaiky z řad dlaždic. Každý z bezpočtu kusů v sobě měl vytesány symboly nového řádu.

Hotak, kterému se stýskalo po starých Sargonasových dnech, potají změny v chrámu nenáviděl. Manželčina oddanost nové víře a duchům, kteří na ni dohlíželi, mu během převratu posloužila, teď však působila jako zdroj neustálých třenic, neboť podle minotauřích tradic se náboženství a politika nemíchaly. Počet i tajemnost Předchůdců však rostly, až se z náboženství stal kult, který zasahoval do všech koutů minotauří společnosti a vměšoval se i do záležitostí spadajících pod jeho autoritu.

Císař byl odhodlaný omezit rostoucí moc kultu, byla to však choulostivá záležitost, neboť velekněžkou byla jeho manželka.

Dnes jí předvede náležitou podívanou. Na jeho rozkaz už na něj u chrámu čekaly dvě řady ozbrojených legionářů a lemovaly cestu k chrámovým dveřím. Všichni drželi zbraně vysoko zdvižené na počest svého vládce a velitele, takže sekery a meče tvořily baldachýn stoupající po širokých schodech do budovy. Na mnoha místech se v poryvech větru třepotaly velké červené prapory se siluetou černého válečného koně uprostřed.

„Lidé musí vědět, kdo tady velí,“ tiše podotkl Hotak při příjezdu. Předchůdci byli důležití pro stabilitu jeho říše, ale nepředstavovali samotný trůn.

Císař se svou suitou pomalu přijel k budově, koňská kopyta klapala na kamenné cestě. K rozruchu se připojil i zvuk hromů, doléhající ze ztemnělé oblohy. U vchodu do chrámu uchopili vojáci otěže Hotakova oře a císař sesedl.

Když jednotka osobních strážců zamířila za ním, Hotak jim pokynul, aby zůstali venku, a řekl: „Zde nepotřebuji ochranu.“

Jakmile došel na vrchol schodiště, mohutné bronzové dveře, uprostřed bohatě zdobené symboly Předchůdců, se před ním otevřely a Hotak bez nejmenšího zdržení vkráčel přímo do svatyně kultu.

Zatímco císař procházel, klaněly se mu postavy v zlatem lemovaných bílých rouchách a kápích. Hotak se nedíval na ně, ale spíše na veliké sochy, stojící ve výklencích podél vnitřních stěn. Byly dvakrát vyšší než on a vytesané s pozoruhodnými detaily. Přesto však působily surrealisticky, spíše nezemsky než živě. Všechny představovaly minotaury, avšak minotaury s podivně zastřenými rysy, zahalenými postavami a nadpozemskými gesty.

Postavy, vytesané pod přísným dohledem Paní Nefery, vypadaly připravené ožít, pohnout se a promluvit. Byli to proslulí mrtví, které Předchůdci uctívali. Byli to ti, kdo opustili smrtelné skořápky a jejichž posláním nyní bylo, jak tvrdila velekněžka, ze zásvětí vést živé.

Toto byli praví Předchůdci.

„Zatracená strašidla…“ bezděčně zamumlal Hotak.

„Špatně zvolená slova pro popis našich vlastních příbuzných a milovaných, kteří zemřeli a nyní nám prokazují čest tím, že na nás dohlížejí,“ podotkl ženský, avšak velitelský hlas před ním.

Hotak sebou málem trhl. Vystoupila ze zšeřelé chodby před ním. Dlouhé černé roucho se táhlo za ní, takže to vypadalo, spíše jako by klouzala vzduchem, než kráčela po podlaze.

Její roucho bylo odshora dolů elegantně lemované zlatem. Rohatou hlavu důkladně halila kapuce, jež ponechávala viditelnou jen část obličeje. Nad štíhlým čenichem, pokrytým oříškově hnědou srstí, hloubavě hleděly černé oči. Nabídla mu štíhlou ruku a Hotak se jí pohotově dotkl špičkou vlastního čenichu.

„Nefero, má lásko.“

Po bocích velekněžky stály dvě veliké postavy oblečené v černých pancířích a přilbách s dlouhými chrániči čenichu. Oba černí válečníci drželi v ruce v kovové rukavici dlouhý palcát s těžkou hlavicí. Ve tvářích měli výraz naprosté oddanosti své paní. Poslechli by i ten nejmenší rozkaz a v případě nutnosti by pro ni zemřeli. Ani jeden z nich ani v nejmenším nebral císaře na vědomí.

Byli to Ochránci, fanatičtí stoupenci vojenského křídla chrámu.

Hotak podezíravě přivřel zdravé oko. Přestože Ochránce, kteří nad nimi stáli, snášel jen s nelibostí, kvůli manželce nasadil potěšený výraz. „Nechtěl jsem tím nikoho urazit, milovaná.“

Nefera přistoupila blíž a její zarputilý výraz se nezměnil. Ochránci se za ní pohnuli jako loutky připoutané neviditelnými provázky. „Občas nad tím přemýšlím, manželi. Tentokrát jsi k mým schodům přivedl vojsko, jako bys hrozil mému stádu uvězněním, pokud by se ukázalo, že si dělají příliš velké starosti o mé blaho.“

Hotak si sundal přilbu a přejel svou družku pohledem tak rychlým, že si jeho prohlídky nejspíš ani nevšimla. Teď, když byl o dost blíž, viděl další změny v jejím vzhledu, které se mu nezamlouvaly. Nefeřiny oči byly hlouběji zapadlé a tělo působilo poněkud vychrtle. Okraje očí měla zarudlé a vypadala nervózně a napjatě. Navzdory tomu z ní vyzařovala temná síla, jakou Hotak cítil jen zřídka, dokonce i na bitevním poli. A přes to všechno byla stále krásná; i toho si všiml.

„Když už jsme k sobě otevření, má drahá, dovol mi říci, že už je to nějaký čas, co jsme se neviděli. Mé dopisy zůstávají bez odpovědi a naše komnaty nebyly poctěny tvou přítomností. Přirozeně mi chybíš a přirozeně mi chybí i tvé moudré rady.“

„Takže tentokrát jsi přišel osobně… a před sebou jsi vyslal vojenský oddíl. Jak starostlivé.“

Věnoval jí úsměv, kterým si kdysi, před lety, získal její srdce. „Koneckonců jsem císař.“

Úsměv se setkal s nevyzpytatelným výrazem, naznačujícím nevoli, ale také, jak doufal, náznak staré náklonnosti. „A já jsem velekněžka největšího kultu v říši, toho, který plně podporuje tvou vládu, ale přesto tady se mnou jednáš jako s nepřítelem státu! Kdybych teď nebyla vyšla ven, nechal bys své skvělé vojáky vtrhnout do budovy a vyvléct mne ven v řetězech?“

„Jistěže ne. Nepochopila jsi mě, má drahá. Nic takového bych neudělal. Můj okázalý příjezd v žádném případě nemá podkopat tvou autoritu zde, ale mé vlastní postavení po mně vyžaduje jisté chování. Řady vojáků jsou spíše předvedením úcty, kterou k tobě chovám – čestná stráž, dá se říct. Císař navštěvuje chrám a to všechno kolem. Po všech těch letech bys měla vědět, co k tobě cítím… a k tvému náboženství.“

Nenechala se obměkčit. „Měla bych? Zdá se, že všechno, co pro tebe dělám, nic neznamená! Byla to moc, kterou vládnu, moc chrámu, co ti pomohlo při vzestupu na trůn, můj milý! Mé oči byly tvýma očima, mé uši tvýma ušima!“ Nefera mávla rukou k obrovským přízrakům, lemujícím vnitřní zdi. „Oni jsou stejně tak zodpovědní za tvá vítězství jako tvé vlastní jednotky.“

Bylo s ní těžší pořízení než kdykoliv předtím. Pro Hotaka bylo obtížné ovládnout rozčilení, pokoušel se však udržet klidný tón. „A tvé hlídky jsou v poslední době nedbalé,“ namítl mírně. „Hlášení, která mi posílá Maritia, přicházejí rychleji než ta z chrámu. Došlo k životně důležitým schůzkám, posunům strategie a já nevím nic o jejich důsledcích, milovaná. Jen tvé hlídky mi mohou říci, co potřebuji vědět, jen ty mi můžeš pomoci.“

Jeho manželka nejdříve neodpověděla. Císař náhle ucítil chlad. Hotak se zamračeně rozhlédl po sochách, jako by je vyzýval, ať se odváží něco říct.

Paní Nefera od něj odvrátila hlavu a lehce ji naklonila stranou, skoro jako by někomu naslouchala – přestože žádný z jejích urostlých strážců nevydal ani hlásku. Hotak ji ostražitě sledoval, doufaje v dobré znamení.

„Vrhl jsi veškeré zdroje říše do invaze na Ansalon, manželi,“ řekla velekněžka nakonec. „Požadoval jsi, aby klany zdvojnásobily úsilí ve stavbě lodí a dodávkách zásob. Odvedl jsi do armády tisíce mladých mužů. To jsou obtížná rozhodnutí, která jsme probírali. A přestože zatím vše úspěšně vychází, ta rozhodnutí tě tíží. Církev však má spoustu práce s podporou duchovního blaha říše, zatímco ty se staráš o fyzické potřeby, a naši Ochránci ti jsou v mnoha oblastech nápomocni.“

Bylo pravdou, že se církev stále více podílela na záležitostech vlády, Hotak však neměl příliš na vybranou. Mnoho členů Nejvyššího kruhu, vládnoucího orgánu, jenž dohlížel na všední život lidu, patřilo ke kultu. Čím více císař žádal oběti na straně svých poddaných, tím více sekta prorůstala vládou, neboť dokázala mnohé přesvědčit o nutnosti poslouchat Hotakovy příkazy.

Alespoň následnictví trůnu se mu podařilo udržet mimo dosah chrámu tím, že již určil za následníka svého druhorozeného syna Bastiona místo nejstaršího Ardnora. Ardnor byl jedním z nejoddanějších stoupenců své matky a byl vychován v chrámu. Bastion měl stejný názor jako Hotak – Předchůdci si navzdory svým ambicím nezaslouží stejnou úctu, jakou dřív minotauři prokazovali Sargonasovi. Bastion udrží Předchůdce na uzdě.

„Nikdo nepopírá tvůj podíl na našem úspěchu, drahá. Císařství funguje hladce a efektivně jako kdykoliv v minulosti – a ještě lépe! Vskutku, toužím po tvé přítomnosti v paláci, aby všichni viděli, že má družka, má manželka, je drahocennou součástí vlády.“

„Ano… dokud nosím šaty a nechám se vést, jak mi nabídneš rámě.“

Hotak potlačil povzdech. „Tvé místo je po mém boku, drahá. Tvým domovem je palác. Příliš dlouho už se tady… ukrýváš.“

Ve vpadlých očích se objevilo cosi zneklidňujícího. „Ale to je mé poslání, manželi. Tvá vlastní slova mě ujišťují o důležitosti mého konání.“

„Ano, tvé poslání, ale zůstávat zde tak dlouhou dobu, nekomunikovat se mnou? Je to tvůj způsob, jak mě dál trestat za to, že jsem zvolil za následníka Bastiona místo Ardnora?“

Zahleděla se za něj… na nikoho. „Ardnor byl tvůj právoplatný nástupce!“

„Bastion je lepší voják, zkušenější v politice, je to vhodnější volba!“

„Ardnor je tvůj prvorozený!“

Hotak se zhluboka nadechl. „Ardnor má vysoké postavení mezi Předchůdci, a to je také důležité. Chci, abychom vyřešili naše spory, drahá. Prosím, vrať se do paláce, ať jsme v bližším kontaktu… Chybíš mi.“

Konečně se znovu zahleděla na něj. Chvíli nic neříkala a pak tišším hlasem odvětila: „Přijdu tě navštívit zítra… budu se snažit získat nejčerstvější informace, po kterých toužíš, a přinesu s sebou veškeré možné zprávy.“

S tím se otočila a odplula pryč, s dvěma Ochránci těsně v závěsu.

Hotak si s náznakem úsměvu znovu nasadil přilbu a zamířil zpět ke vchodu do chrámu. Kráčel svěžím krokem. Jeho žena se vrací, aby mu byla po boku, a navíc bude mít drahocenné zprávy od jejích přízračných strážců, důležité zprávy z jeviště dějin.

Najde způsob, jak ji v paláci udržet. Snad kdyby přijal Ardnora, znovu z něj učinil součást trůnu. Od smrti Hotakova nejmladšího syna Kolota a vyhlášení, že následníkem bude Bastion, spolu otec a syn mnoho nemluvili. Není však důvod, proč by se nemohli usmířit.

Zatímco jednotky pozdravem vítaly jeho návrat, císař mlčky sešel dolů, kde čekal kůň, a hladce nasedl. Naposledy se ohlédl na budovu, která brala Nefeře tolik sil.

„Řeči, nic jiného,“ řekl si. Císař byl rád, že se o té záležitosti nezmínil, což by manželku jistě rozzuřilo. Počká to na vhodnější příležitost. „Ať se z tohohle kultu stalo cokoliv, jistě se až tak nezvrhl.“ Dal svým jednotkám povel k odchodu. „Na rukou mé ženy není jiná krev než ta, kterou jsem schválil… žádná jiná.“

Travnatá pláň uhnízděná mezi mírně zalesněnými kopci tvořila dokonalé bojiště a řada rytířů, které nezastrašila hrozba mizerného počasí, zaujala určené pozice s připravenými kopími. Valili se k silám zlobrů, které byly před nimi rozprostřeny příliš doširoka a nerovnoměrně.

Za jezdectvem se hnaly čtyři řady ozbrojených pěšáků pod velením samotného velitele spáru, jenž vydával rozkazy z koňského hřbetu. Pěšáci, se skloněnými meči a zvednutými štíty, spěchali za jezdci, jak jen mohli, doufajíce, že nějaká sláva zbude i na ně.

Zlobři mávali kyji a meči a hnali se divoce vstříc přesile schopnějšího nepřítele.

Rytíři z Neraky útočili tak rychle, až se zvedal prach, takže to skoro vypadalo, jako by v brázdě za nimi hořelo. Se spuštěnými hledími vyvolávali vzpomínky na hrozivý obraz ze dnů bohů, temný přízrak, jenž stále nesl zastaralý symbol Takhisis.

Kopí se udržela v dokonalé linii, i když se mezera mezi sbíhajícími se lidmi a zlobry rychle zmenšovala. Rytíři měli rozkaz nebrat zajatce a nemít s bestiemi smilování.

Náhle však zlobři zpanikařili a rozprchli se. Obrátili se zády a hnali se do pochybného bezpečí nejvýchodnějších kopců. Vzájemně se odstrkovali a šlapali po těch, kteří byli pomalejší.

Kopiníci, jež tak snadné vítězství neuspokojovalo, pobídli koně a víc a víc se vzdalovali pěším vojákům za sebou.

Zaduněl hrom a severní obzor se zablýskal karmínovými blesky, ale neračtí rytíři jim věnovali pramalou pozornost. První ze zbabělých zlobrů už byli téměř na dosah. Bude to tak prosté jako nabodnout u stolu kus masa…

A pak, uprostřed linie, země vybuchla. Muži i koně s křikem vylétli do vzduchu. Těla udeřila o zem. Linie se okamžitě zkroutila a stáhla k sobě, jak se ohromení rytíři pokoušeli pochopit, co vybuchlo. Někteří zvedli oči k bouřkovým mrakům v domnění, že k nim zabloudil blesk.

Vzápětí pozornost mnoha rytířů upoutal zvuk čehosi velikého, řítícího se oblohou… běda, příliš pozdě.

Do řad pěšáků dopadl obrovský balvan a několik jich rozdrtil na kaši a kovový šrot. Do vzduchu vylétly kusy země a kamení. Velitel spáru poznal zásah zkušeně zaměřeného katapultu a dal znamení okamžitě zastavit.

Třetí mohutný projektil se řítil na území mezi jezdci a pěchotou. Přestože nikoho nezasáhl, síla dopadu vyvolala další zmatek a strach. Zlobři nepoužívají katapulty; ani neví, jak je sestrojit.

A potom zazněly rohy – nejprve z jihu, pak ze severu. Z obou směrů se ozval stejný křik, křik, při němž se nervy všech rytířů napjaly ve zlém tušení.

Prchající zlobři se náhle jako jeden muž otočili. Vycenili zuby a kly, zavyli jako vlci a vrhli se na ohromené rytíře.

„Na ně! Na ně!“ pobízel je velitel spáru. S kým přesně mají jeho muži bojovat, se však ukázalo být složitou otázkou, neboť od severu se vynořil proud nečekaných jezdců a od jihu množství ozbrojených, seřazených postav, které si rozhodně nikdo nemohl splést s lidmi nebo snad zlobry.

Za vřeštění válečných rohů a s vlastním zuřivým válečným pokřikem minotauři a jejich zlobří spojenci temné rytíře obklíčili.

Levé křídlo kopiníků se obrátilo proti jezdcům. Jakmile se však přiblížili, zasypala je z kopců salva šípů. Navzdory zbroji několik mužů padlo a dvojnásobek byl zraněn; umírající koně shazovali jezdce a dál posilovali zmatek.

Notně oslabená linie se srazila s minotauřími jezdci. Síla útočícího kopí dokáže probodnout pancíř a zvednout do vzduchu dokonce i tři sta liber vážícího minotaura, a tak nejeden z rohatých válečníků slétl probodnutý ze sedla. I někteří velicí, robustní koně minotauřích jezdců padli obratným kopiníkům za oběť.

Rytířská zbroj však nebyla dostatečnou ochranou proti těžkým dvoubřitým sekerám minotauřích legionářů. Jakmile se jeden z nich dostal mezi kopiníky, rozštípl protivníkovi hruď a pak, jen tak nádavkem, mu druhým strašlivým rozmachem srazil hlavu. Jiný minotauří voják skočil z koně na oře jakéhosi rytíře a oba se zřítili na zem. Minotaurus rohy prorazil pancířem chráněnou hruď a zmítajícího se člověka probodl.

Zbytek pravého křídla kopiníků se otočil, aby čelil útočníkům, kteří se blížili z jihu. Když se však první linie minotaurů přiblížila k nepříteli, náhle se spořádaně rozestoupila a odhalila druhou, která se předtím krčila za nimi.

Rytíři takovou taktiku nečekali. Dlouhé, vražedné píky hbitě ovládané minotaury srazily na zem téměř celou přední linii. Ti, kteří přežili, byli záhy přemoženi legionáři, prahnoucími po krvi. Rytíři se drželi, jak nejlépe mohli; velitelé jim vždycky tvrdili, že minotauři jsou surovci, podobní zlobrům. Vycvičená, zkušená vojenská síla před nimi byla s tím tvrzením rozhodně v rozporu. Když seřazené šiky legií odřízly přeživší protivníky od sebe navzájem, propukly osobní souboje. Jakýsi dekarian zatlačil dva muže, bojující bok po boku, jednoho sekl do nohou a vzápětí probodl druhého. Pak se otočil a uťal zmrzačenému rytíři hlavu dřív, než druhý dopadl na zem.

Lidští pěšáci umírali třemi způsoby. Minotauři se blížili zároveň ze severu i z jihu a odřízli zadní voj. Rytíři vytvořili dvojitou řadu, vzadu s kopiníky, kteří chránili šermíře, avšak legionářské sekery udělaly s meči krátký proces a umožnily minotaurům vrhnout se v ohromném počtu přes první řadu.

Od východu se na polapené nepřátelé škodolibě vrhli zlobři a skoro bez námahy jim roztloukali hlavy a drtili kosti. Zlobři možná postrádali promyšlenost, s jakou útočili minotauři, ale spolu s nimi tvořili nezastavitelnou sílu.

Zoufalý velitel spáru se pokusil vzdát. Než však dokázal dát svým lidem ono nechutné znamení, prohnal se mu hrdlem těžký, rezavý zlobří meč a srazil ho z koně. Velitelova mrtvola byla ve vřavě mrzce pošlapána.

Když poslední z rytířů padli a vítězové provolávali válečný pokřik, objevila se na východě nová skupina jezdců, smíšená společnost minotaurů a zlobrů. V jejich čele jela minotauří žena, štíhlá, ale pěkně zaoblená mladá důstojnice v nachovém plášti a zdobené přilbě velitele legie. Zpod přilby jí splývala bujná hnědá hříva. Když se přiblížila, legionáři jí hbitě salutovali.

Doprovázel ji zlobr nepodobný všem ostatním. Byl menší než většina příslušníků jeho druhu a oděný ve splývavém zeleném a hnědém rouchu, podobném šatu elfů, takže vypadal, skoro jako by se pokoušel nenáviděné rase připodobnit. Dlouhou černou hřívu měl pečlivě rozčesanou, a aby zdůraznil své jemnější, méně výrazné přirozené rysy, obrousil si kly v pouhé pahýly, což bylo u jeho lidu velmi neobvyklé. Halila ho vůně pižmového parfému, na rozdíl od pachu potem prosáklých těl ostatních zlobrů.

Zlobři zvedli do výšky přilby, nepřátelské zbraně a nejrůznější krvavé kusy těl, které získali, a hromadně kancléře Golgrena zdravili hlasitými výkřiky: „Sarak H’kan! Sarak H’kan!“

Paní Maritia de-Droka se vedle něj zazubila a podotkla: „Myslím, že tuhle frázi neznám, kancléři.“

„Jen chválí naše vítězství, synu Hotakův, nic víc.“ Zlobři nehleděli na ženy stejně jako na muže, na rozdíl od minotaurů, a tak si zlobří vůdce navykl oslovovat císařovu dceru „synu“, aby usnadnil její přijetí ohledně válečnických záležitostí. Takto jí přiznával veškerý respekt, jaký by měl muž.

„Dívají se jen na vás.“

„Ano, podceňují váš přínos, ale časem jejich respekt k minotaurům vzroste. Navíc jste žena – náčelnice. Nechápou to. Je to pro vás jistá nepříjemnost,“ pokrčil rameny, „ale to je drobný nedostatek, že ano?“

Legionáři se začali znovu seskupovat, zatímco zlobři se jen tak potloukali kolem. Golgren náhle cosi ve své řeči vyštěkl na jednoho obzvlášť velkého a chlupatého surovce, který měl na sobě starý solamnijský pancíř, na němž byl skrze rez a krvavé skvrny stále rozeznatelný obraz ledňáčka. Zlobr okamžitě začal otravovat své společníky, bušil do nich pěstí a kyjem a zvolna vytvářel cosi, co matně připomínalo pořádek, jaký vládl mezi jejich minotauřími spojenci.

Maritia, pobavená pohledem na zlobry, pokoušející se napodobit minotauří kázeň, hleděla na krveprolití. „Tihle temní rytíři jsou hloupí. Neměli být tak věrní starému velení. Měli zamířit na jih a připojit se k Mině.“

„Jak příjemné, že to neudělali. Ti černí dluží mým hodně krve.“ Mávl rukou, usmál se a odhalil přitom zuby stejně ostré a dlouhé jako zuby ostatních zlobrů. „Tahle bitva část splácí.“

„Plán byl provedený dobře, kancléři. Vedli jsme si společně skvěle.“

„Totéž si myslím já.“ Mávl pěstí a vysloužil si od zlobrů kolem další: „Sarak H’kan!“ „Domovina je už skoro svobodná.“

Tihle rytíři představovali poslední významnější lidské síly v Blöde a Kernu. Říše zlobrů teď byla skutečně svobodná, což znamenalo, že je na řadě invaze do zeleného, zářivého Silvanestu.

Minotauří legie všude kolem shromažďovaly své mrtvé k čestnému pohřbu. Někteří zlobři obírali druhy o veškeré cennosti a hádali se nad jejich věcmi, zatímco jiní už začali prohledávat mrtvoly rytířů.

Maritia se krátce podívala na kancléře, který vypadal velice hrdě a spokojeně. „Nebude pro vás těžké spojit se s ostatními legiemi Rytířů z Neraky, když je vede Mina?“

„O nic víc než spojit se s minotaury, že ano?“ usmál se na ni Golgren. Věděl, že proti této bystré odpovědi nelze nic namítnout.

Hotakova dcera změnila téma a řekla: „Pokud máme pochodovat ke štítu, který obklopuje Silvanest, a být tam tehdy, kdy radí Galdar, musíme ráno zamířit na jih, kancléři. Budou vaše jednotky připraveny? Musíme se setkat se zásobovacími vozy.“

„Nagroch dohlédne, ať je všechno připraveno.“

„Nagroch?“ Při zvuku toho jména zvedl hlavu statný zlobr ve zbroji, původem z Blöde. Přijel blíž k nim. Nagroch nejdřív přijal velitelskou pozici jako zmocněnec svého Nejvyššího náčelníka, jednal však spíše jako Golgrenův zástupce velitele. Páchl stejně jako většina z jeho druhu, byl však prohnaný jako ti nejmazanější ze zlobrů.

Golgren nasadil omluvný výraz. „Odpusť, synu Hotakův! Snad jsem to měl vyjasnit dřív. Určil jsem Nagrocha jako vůdce, aby vedl zlobří vojsko do Silvanestu!“

Maritii to zaskočilo. „A vy?“

Kancléř se naklonil v sedle, ladně jako minotaurus. „Velký chán už byl bez tohoto služebníka příliš dlouho! Jako vy se hlásíte svému otci, já se musím hlásit svému pánovi. Jestli to bude možné, připojím se k vám, abych pomohl s rozhodujícím zúčtováním.“ Nagroch si odfrkl.

„Je Nagroch schopen převzít vaše velení,“ dožadovala se Maritia, „v tomto stadiu?“

„Rozhodně ano! Chán je Pěst vlády, Zub síly…“ Golgren vyjmenoval půl tuctu dalších titulů, oslavujících chána. „Tento byl osobně cvičen Jeho vznešeností!“ Luskl prsty. Nagroch pozorně přikývl. „Je mnoho práce! I teď se musím připravovat!“

„Nagroch od nynějška zůstane po vašem boku, to je slíbeno! Udělá, co je potřeba.“ Golgren si nevšímal Maritiina zamračení. „Velká vítězství leží před námi, synu Hotakův! Máte štěstí, ano!“

Kancléř se dlouze a složitě uklonil a pobídl velkého, širokoplecího koně k odchodu. Zlobři ho odměnili posledním výkřikem: „Sarak H’kan,“ než se vrátili k plenění.

Maritia přivřela oči. „Sarak H’kan… Sarak H’kan… myslím, že tu frázi přece jen znám…“ Zahleděla se na Nagrocha. „To znamená… znamená to ‚vůdce‘… že?“

Podsaditý zlobr s kulatým obličejem se tvářil tak nevinně, jak jen může zlobr vypadat. „Ano, synu Hotakův. Vůdce…“ zasmál se drsným hlasem. „Nebo chán.“

Kapitola 4
NOČNÍ MŮRY

Horníci čekali, že se šachta zhroutí, neboť jejich pánům nikdy nepřipadalo potřebné posílit tunely, které byly pod trvalým tlakem, neměli však jinou možnost než kopat a kopat. A tak když se strop začal sypat, bylo několik horníků okamžitě rozmačkáno, zatímco jiní ještě žili. Jejich křik, praskání kostí, rachot tun kamení a zeminy… to byla připomínka přeživším, že příště budou na řadě oni.

Sahd chápal neustálý cyklus zkázy jako výsledek neopatrnosti otroků… a to znamenalo udílení trestů.

Faros si vzpomínal, že byl v táboře teprve tři týdny, když došlo k prvnímu závalu, ale zdálo se, jako by už od té doby uplynula celá věčnost. Tábor byl tehdy pro něj i ostatní nováčky noční můrou, byli zvyklí na alespoň tenký povlak civilizovanosti, udržovaný ve Vyroxu.

Vysoké, černé, zlověstné hory, obklopující šachty, vyvolávaly ve Farosovi pocit, jako by byl uvržen do jedné z velkých ohnivých jam ve Vyroxu. Kdysi v dávné minulosti byla země strašlivě spálena a stále se z ní shora i zdola šířil žár. Dvě řeky roztavené lávy záměrně pomalu protékaly podél západního i východního okraje kulatého tábora; kdosi ze starších minotaurů je proto pojmenoval „Argonovy slzy“.

Snad ztracený bůh plakal pro své padlé vyvolené – nebo, pravděpodobněji, otroci jen litovali sami sebe. Otroci se záhy naučili nečekat od zlobrů ani nejmenší soucit; ti v nich viděli nejen zisk, plynoucí z jejich otrocké dřiny, ale i terč celé generace trvající nenávisti k minotauří rase.

Faros každodenně vídal kruté tresty, které Sahd rozděloval, téměř jak se mu zlíbilo. Otroci byli věšeni za palce nebo za chodidla, často na celé dny. Jednoho zakopali až po krk vedle veliké odpadní jámy jižně od dolů. Tam musel, neschopen pohybu, snášet bodání velkých, odporných černých much, které přežívaly z nejhorších odpadků a roznášely hrozivé nemoci. Kus živého masa, který se po nich nemohl ohnat, představoval skvělou hostinu a tam, kde se objevila jedna moucha, vzápětí dorazily stovky dalších.

Farosovi se nějakou dobu dařilo přežívat s občasnou ránou bičem nebo kopancem mrzutého hlídače a vyhýbat se nejhoršímu zacházení – i Sahdově osobní pozornosti. Toho dne, kdy došlo k prvnímu závalu, však upoutal dohližitelovu pozornost – poprvé z mnoha, mnoha příležitostí.

A to všechno proto, že se Faros dostal ven ze zničené šachty jako poslední.

Dusící se a celý od krve z rozeklané rány na paži vyběhl ven právě v okamžiku, kdy na scénu dorazil zlobří vůdce. Odporný obličej surového dohližitele se instinktivně otočil k šťastnému přeživšímu otrokovi, lapajícímu po dechu. Zbytek Sahdova rtu se ještě víc zkroutil v úšklebku a zcela obnažil zažloutlé zuby.

„L’har! G’ran Uruv Suurt!“ poručil.

Dva strážci popadli vyděšeného minotauřího otroka a ještě kašlajícího a oddychujícího ho odvlekli k hromotluckému pánovi. Sahd mezitím přelétl pohledem ostatní přeživší, včetně jednoho, který se zhroutil na zem, a jiný otrok mu pomáhal.

Když impozantní zlobr kráčel k zraněnému minotaurovi, jeho černá, stříbrem protkaná hříva vlála ve větru. Objevil se obávaný devítiocasý bič. Sahd zahnal od zraněného ostatní otroky a poručil mu zvednout se na nohy.

Faros, s rukama bolestně zkroucenýma za zády, sledoval, jak se bezmocný horník pokoušel poslechnout, bylo však zřejmé, že má jednu nohu zlomenou v kotníku a druhá byla silně oteklá. Po několika pokusech, během nichž se Sahd a ostatní zlobři vysmívali jeho potížím, dohližitel na zraněného minotaura náhle ukázal a zařval: „G’ran Uruv Suurt i Fafnirn!“

Faros nevěděl, co Sahd řekl, ale minotaurus na zemi očividně rozuměl. S vytřeštěnýma očima a rozšířenými nozdrami se pokusil vrhnout zlobrovi na nohy v posledním zoufalém pokusu o obranu. Sahd ho s pohrdavým smíchem kopl do oteklého kotníku. Minotaurus vykřikl a převalil se.

Čtyři dozorci ho popadli, zatímco zbytek srazil ostatní otroky na kolena. Sahd, s bičem přes rameno, vedl čtyři strážce a jejich zmítající se břemeno k oploceným ohradám, kde zlobři drželi ochočené ještěry.

Teprve tehdy Faros zjistil, co ve zlobří řeči znamená slovo Fafnirn.

Sahd se náhle otočil a ukázal na Farose. Strážci ho odtáhli dopředu, přestože se pokoušel klást odpor. Přivedli ho až na okraj ohrady, takže byl téměř na dosah rozevřených, chňapajících čelistí a lačných, krvežíznivých očí poddraka.

Sahd přešel k Farosovi a bez varování mu vrazil palec s ostrým nehtem do krvácející rány na paži. Faros se kousl do jazyka a zasténal. Rudý proud stekl do ohrady.

Poddraci zdivočeli; stačilo pár kapek krve, aby se mezi sebou porvali, dychtiví ochutnat. Sahd, jehož zlovolné černé oči scénu sledovaly zpod hustého obočí, se zasmál, olízl si krev z palce a nechal přes plot ohrady na opačné straně dopadnout dalších pár kapek.

Tehdy čtyři dozorci hodili zraněného minotaura přes plot.

Ostatní otroci se málem vzbouřili, zlobři však jejich vzdor okamžitě utloukli. Faros se pokusil odvrátit zrak, ale Sahd ho popadl za krk, násilím mu hlavu otočil a řekl lámanou obecnou: „Dívej, Uruv Suurt… nebo připoj.“

Velicí ještěři se vrhli na ubohého zraněného otroka, jakmile mezi ně dopadl. Slintající čelisti chňapaly a tiskly končetiny, rvaly maso. Drápy hbitě rozervaly čenich oběti, což Sahdovi, podle toho, jak se smál, připadalo obzvlášť zábavné. Následovala tahanice o křičící oběť.

Jeden z poddraků mu utrhl paži těsně pod loktem. Další urval jednu z otrokových už předtím zmrzačených nohou. Všude stříkala krev, ale minotaurus pořád neumíral. Výkřiky postupně slábly, pokračovaly však ještě dlouho, navzdory Farosově němé modlitbě, aby jeho utrpení skončilo, kvůli němu samému.

Teprve když minotaurovi dva další divocí plazi rozervali hruď a vytahali vnitřnosti, konečně přestal křičet.

Děsivý masakr pokračoval ještě několik minut; Sahd odmítl divadlo ukončit, dokud se zvířata nenasytila. Mezitím všechno ostatní utichlo; dokonce i někteří z otrlých strážců si očividně přáli opustit scénu.

Sahd však ještě nebyl hotov, ne s ním. Práskl bičem a tentokrát strážci srazili Farose na břicho a přitiskli mu čenich na latě plotu. Několik poddraků to zaujalo, škrábali na plot, aby zjistili, jestli by na čerstvé maso nedosáhli. Skrz se vymrštil dlouhý, hbitý jazyk a přejel Farosovi po zjizveném čenichu. Zůstaly po něm stopy krve a minotaurus se málem pozvracel.

Zlobři mu hbitýma, zkušenýma rukama přivázali zápěstí k latím, takže zůstal zpola ležet na břiše, aby pokoušel ohromná zvířata těsně mimo jejich dosah.

„J’karah i f’han, Uruv Suurt,“ zašeptal mu Sahd. „Pamatuj… nebo zemři.“

A s tím se Farosovi zaťaly do zad kovové háčky biče. Jeho křik poddraky jen víc rozrušil, takže naráželi do ohrady, pokoušeli se kousat a drápat – cokoliv, jen aby ho ochutnali.

Znovu a znovu se do něj zatínal bič a Sahd se smál. Faros nevěděl, kolikrát to bylo, protože nakonec ztratil vědomí. Ale dokonce i tehdy cítil strašlivou bolest a slyšel dychtivé, věčně hladové syčení ještěrů.

Ležel v bezvědomí celý den, než dozorci dovolili ostatním otrokům, aby ho probrali. Stále krvácející Faros se zády rozsekanými na cáry byl nahnán zpět do práce. Fyzicky první zkoušku přežil, přežil i mnohé další, které přišly, ale cosi uvnitř něj, co nedokázal zlomit dokonce ani Vyrox, zemřelo…

„Farosi?“

Škubl sebou, násilně vržený zpět do přítomnosti. Zamračil se na Groma, který ho polekal, a znovu se soustředil na to, co teď tři minotauři, usazení na křehké římse, dělali. Sledování. Tahle vyhlídka, z níž viděli zlobří doly, vytáhla na světlo všechny Farosovy hluboko pohřbené vzpomínky. Ve Vyroxu, hlavním důlním táboře minotauří říše, dostávali vězni najíst dvakrát denně a žili v ubikacích bez oken, tísnících se na popelem pokrytém nádvoří. Mysleli si, že klesli až na nejhlubší dno, ale mýlili se. To bylo ještě před Sahdovým Táborem.

Ve svitu nezemského světla okolních lávových řek vypadalo Sahdovo království jako svět přízraků. K nejvýnosnějším šachtám vedly hřebeny z černého kamení. Kam nedosáhlo tmavé, horké světlo roztavené lávy, osvětlovaly ústí šachet pochodně, rozmístěné na určených místech nebo v rukou stínových strážců. Severní část tábora, kde už zlobři pracovali velmi dlouho, byla poseta otvory šachet, jako by se tudy opakovaně prokousával pod zem a zase ven nějaký obrovitý červ.

Vedle ústí šachet stály připravené vozy. Musely být každý den zcela naplněny určenou rudou, jinak horníci trpěli podle Sahdova rozmaru. Velicí, mrzutí koně, které zlobři užívali k tahání vozů, byli vždycky uvázaní u západního okraje tábora. Tak byli daleko od vozů, dokud nebyly připraveny vyjet.

Také zlobři měli chatrče poblíž západního toku, kousek od starého kamenného mostu, který jistě postavili jejich vznešení předci. Zblízka bylo stále možné rozeznat symboly v jazyce vznešených zlobrů, jimiž byl celý most posetý. Jedna ze dvou ochranných zídek se kdysi odlomila a žulovou dlažbu křižovaly praskliny, přesto most stále nějak dokázal unést váhu rudou naložených vozů.

Zlobří chatrče byly postaveny ze směsi dřeva, dovezeného ze vzdálených končin, a všudypřítomného kamene, vytěženého přímo na místě. Tyto vysoké, kulaté příbytky kdysi vybudovali předchozí otroci a ti současní je udržovali a opravovali.

Vstupy do všech chatrčí kromě Sahdovy zakrývaly klopy z kozí kůže. Nikdo, kdo navštívil Sahdovu chatrč, nedokázal s jistotou říci, jaký tvor byl obětován pro dohližitelův jedinečný vchod, a kůže neodhalovala ani to, jestli oběť kdysi kráčela po dvou nebo po čtyřech nohách.

Zlobři spali v chatrčích po šesti, až na Sahda, jehož chatrč stála na mírné vyvýšenině poblíž mostu, odkud shlížela na celý tábor.

Uprostřed tábora se v šeru tyčily čtyři konstrukce. Dokonce i Faros, navzdory všem troufalým řečem, se jim vyhýbal pohledem, neboť si dobře pamatoval, k čemu slouží.

„Otroky už pozamykali,“ hořce zamumlal Grom a ukázal na čtyři ohrady na východní straně.

Stály tam čtyři kulaté ohrady se stěnami tak vysokými, že se přes ně nedalo dostat. Uvnitř nich si Faros i ostatní zvykli spát… pokud to šlo. Nebyli nijak chráněni před živly, nebyl tam ani prostor, kde by se mohli rovně natáhnout, aniž by se otírali jeden o druhého. Tyto ohrady byly domovem minotaurů – a jiných tvorů, které zlobři zajali – na tak dlouho, dokud žili a otročili v dolech.

Stráže jim dřevěnou bránou strkali v čase jídla dovnitř vodu a šedozelený vývar a po čtvrt hodině si brali mísy zpět. Uvnitř si otroci museli poradit i s tělesnými potřebami. Sahdovi bylo úplně jedno, jestli se válejí ve vlastních výkalech. Zdálo se, že jeho cílem je naprosté ponížení minotaurů, než je udře k smrti.

Sahd velel táboru jménem kernského Velkého chána a z práce otroků měl získávat dodávky surovin, především železa a mědi, které odvěcí nepřátelé minotaurů potřebovali pro spojenectví proti lidem a elfům. Znetvořený zlobr dokázal vysoké normy plnit, ale jen tak tak, a jakýkoliv přestupek stačil jako záminka k potrestání otroků a žádosti o čerstvé pracovní síly od kancléře Golgrena.

Vedro během dne bylo těžké a dusivé. Díky tomu, že byl tábor ve větší nadmořské výšce, teplota v noci prudce klesala, a to navzdory blízkým lávovým tokům. Dělníci se choulili k sobě, roztřesení a zesláblí, a ani jejich srst nestačila na boj s trvalou zimou. Každý týden zůstávalo při zvuku ranního gongu některé ze schoulených těl nehybně ležet. Strážci pak do ztuhlých postav strkali, a pokud se nepohnuly, byly buď přidány do spižírny se zásobami pro poddraky, nebo jen tak vrženy do jedné z roztavených řek, podle toho, jakou lekci chtěl Sahd ostatním udělit.

Kolem okrajů tábora se ploužily hlídky a ostražitě sledovaly všechno uvnitř. Nikdy dřív v minulosti nebylo dovoleno takovým netvorům, aby jim vládli, a odsouzení minotauři byli svým osudem ohromeni. A neméně byli ohromeni řečmi, přijímanými jako slovo boží – že uzurpátor Hotak se smlouvou, která proměnila jeho vlastní lidi ve zlobří otroky, souhlasil.

Ve dne v noci vítr všude zvedal prach a posiloval surrealistickou atmosféru tábora. Takový vítr vál i teď, studený a silný; hrubě postavené kulaté chatrče se slyšitelně třásly, když je míjel.

Bezmocní otroci byli shromážděni v ohradách. Z míst, kde stály, stoupal smrad, ve kterém ukrytá trojice, opatrně sledující tábor, poznávala odér toho, co se tady vydávalo za jídlo.

Valun začenichal. „Poddrak. Jedna z těch potvor musela chcípnout na nějakou chorobu nebo stářím.“

„Taková pochoutka,“ zavrčel Grom. Maso poddraků bylo odporné k jídlu, dokonce ještě horší než ječmenná kaše, jíž otroky většinou krmili. Lepší jídlo – skutečně jedlé – bylo uložené v hlídané chatrči v severovýchodním rohu tábora, kousek od poddraků. Tam bylo pro potřeby strážců uskladněno obilí, chléb a nasolené potraviny, které do tábora přivážela kára.

Chatrč se zásobami se dnes v noci stala Farosovým terčem a důvodem, proč se rozhodl zůstat ve společnosti dvojice uprchlých minotaurů.

Dnes v noci, s pomocí obou společníků, měl Faros v úmyslu chatrč vyplenit a možná ji i do základů vypálit. Vezme, co dokáže odnést, a ukáže Sahdovi, jaké to je mít chvíli hlad. Odhadoval, že další dodávka dorazí za dva týdny. Zlobři budou nuceni zabít nějakého z vlastních poddraků, aby přežili.

Nad tím, že nejhorším hladem budou trpět otroci, ani neuvažoval.

Faros sklouzl z okraje hřebene a Grom s Valunem ho rychle následovali. Dvojice v uctivém tichu čekala na rozkazy.

„Všecko je, jak jsem řekl,“ pověděl těm dvěma. „Počkáme, až se všichni usadí a až se ochladí… potom udeříme.“

„Kéž nás Sargas ochraňuje,“ zašeptal Grom a sklonil hlavu.

Faros se ušklíbl a pak je odvedl pryč.

Zlobří strážce s pochodní v chlupaté ruce vyhlédl do tmy za táborem. S odhalenými ostrými zuby se pokoušel rozeznat stíny a kradmé pohyby. V druhé ruce držel kyj a táhl ho po zemi, tvrdé jako kámen. Jako obyčejně – nic.

Chlupatý strážce spokojeně zabručel, otočil se a prohlédl si spící tábor. Tam leželo pravděpodobnější nebezpečí. Jistě, otroci byli zbití a slabí, ale čas od času se jeden nebo dva dostatečně zoufalí pokusili o útěk. Sahd měl sice hony rád, a dokonce příležitostně nechal nějakého otroka myslet si, že by se mohl dostat na svobodu, ale když neměl náladu, trestal i stráže skoro stejně strašlivě jako vězně. V poslední době došlo k příliš mnoha útěkům. Sahd měl mizernou náladu.

Zlobr zahlédl v táboře jakýsi pohybující se stín. Zamžoural. Nejspíš to je jiný hlídač na obchůzce, ale vyplatilo se ujistit.

Vzápětí se mu kolem hrdla ovinula paže a stáhla ho dolů. Jakási ruka ztlumila překvapené vyjeknutí.

Další dvojice rukou mu sebrala pochodeň a kyj. Zlobr rozeznal jednoho z nenáviděných Uruv Suurt – minotaurů – ale tenhle měl rozervané řetězy, takže se mohl na rozdíl od těch v ohradě volně pohybovat.

Paže na zlobrově krku zatlačila. Bojoval o dech, snažil se servat si dusivou ruku z hrdla.

Třetí dvojice rukou ho chytila za zápěstí, aby se nemohl vysvobodit.

Za okamžik se svezl k zemi.

„Odneste ho tamhle,“ zašeptal Faros Gromovi. „Valune! Drž pochodeň vysoko, ale dál od hlavy.“ Z dálky by Valun vypadal jako jeden ze strážců, ale kdyby sklonil pochodeň níž, rohy a čenich by okamžitě prozradily pravdu.

Grom zlobra zkontroloval: „Je mrtvý.“

„To je dobře. Pospěšme si.“

Faros s Gromem odtáhli tělo pryč, mezi větší kameny, a pak se vrátili do tábora. Pohybovali se od jedné stavby k druhé, sklonění, neustále připravení, že kolem může kdykoliv projít jiný strážce.

Když míjeli ohrady s poddraky, jeden z velikých ještěrů zvedl hlavu a tiše zasyčel. Minotauři ztuhli, ale potom tupý poddrak hlavu znovu sklonil a přestal si jich všímat. Velicí plazi byli za dne skvělými loveckými psy, ale za chladnějšího nočního počasí byli apatičtí.

Faros mávl na Groma a pokračovali dál. Obešli několik chatrčí strážců a slyšeli zevnitř hlasité chrápání. Minotauři se pohybovali opatrně, uvědomovali si, že probudit jediného zlobra by mohlo znamenat jejich smrt.

Ušli ještě kousek, než Faros ukázal na velkou stavbu, před kterou stáli na hlídce dva ozbrojení zlobři s pochodněmi. Neohrabané postavy s trčícími kly znuděně sledovaly okolní temnotu. Otroci byli v ohradách a nikdo ze strážců nebyl tak hloupý, aby se Sahdovi pokusil něco ukrást, takže se neměli příliš čeho bát. S tím Faros počítal.

Když však s Gromem zamířili dopředu, jejich pozornost upoutalo zasténání. Grom zaváhal a pak se za zvukem otočil.

„Počkej,“ začal Faros, ale Grom si ho nevšímal a zmizel ve tmě. Faros ho za okamžik následoval.

Sténání se neozývalo z vysokých laťových ohrad, kde zlobři drželi zamčené minotaury. Vycházelo spíše ze středu tábora – a stále se opakovalo.

Farosovi se zježila srst. Právě těm místům se chtěl vyhnout.

Jak ho zvedali, země se vzdálila. Paže i nohy měl tak napjaté, až si byl jistý, že se mu trhají svaly…

V matném nočním světle se před nimi tyčila vysoká konstrukce. Stínové obrysy vypadaly na první pohled jako veliká květina s pěti okvětními lístky na stonku, který se dole rozšiřoval. Okvětní lístky se rozvinuly v podivných úhlech – po dvou natažených doleva a doprava a pátý přímo vzhůru.

Když se dvojice přiblížila, tma odhalila za první konstrukcí tři další, stejné.

Z vrcholu jedné z nich se ozvalo tlumené zasténání jako odpověď prvnímu.

Strašlivý žár dne ustoupil čemusi mnohem horšímu, nočnímu chladu. Ve výšce šlo změnu teploty cítit ještě výrazněji. Ledový chlad mu pronikal do kostí…

Zblízka spatřili minotauřího otroka, bezvládně visícího z květu, paže i nohy připoutané tak, že mu vytáčely ramena a strašlivě napínaly záda. Dřevěné listy bylo možné posunout do libovolné pozice, kterou si Sahd přál, pomocí kladek s lany sahajícími až k zemi. Lana se používala k tomu, aby vše vytáhla nahoru nebo stáhla dolů.

Druhý den trestu už byl tak vyprahlý, až měl pocit, že v něm nezůstala jediná kapička tekutiny, dokonce ani v krvi. Způsob, jakým ho zavěsili, mu odřízl krevní oběh v zápěstích a kotnících, ale kdyby si dovolil poklesnout, hrozilo, že mu napětí zlomí hřbet.

Faros na konstrukci strávil tři dny. Sahd trest jednoho dne nařídil za strašlivý zločin – otrok nešťastnou náhodou do dohližitele vrazil. Nehoda se stala jen proto, že Farose právě zbičoval jeden ze strážců, protože se nepohyboval dost rychle. Faros, ztrhaný, hladový a po celodenní dřině v šachtě téměř slepý, klopýtl právě v okamžiku, kdy kolem procházel velitel tábora.

„Vzpomínám si,“ zašeptal Grom. „Tohohle tam vytáhli tři dny předtím, než jsme utekli. Neuklonil se dost hluboko, když šel Sahd kolem. Nemůžu uvěřit, že pořád žije.“

„Nemáme čas si to tady prohlížet. Pojďme.“

„Sargonas nás učil postavit se společně těm, kdo nás zotročují nebo mučí.“ Ten idiot Grom mířil k místu, kde visely silné provazy. K Farosovu podráždění začal s provazy manipulovat a pokoušel se stáhnout vězně na zem. Konstrukce při pohybu slabě zaskřípala, ale v nočním tichu to znělo hlasitě.

Faros zuřil. Varovně položil ruku Gromovi na paži, ale ten ji k jeho rostoucímu hněvu setřásl.

Konstrukce klesala níž a níž. Sténání utichlo a minotaurus visel nehybně, ale Grom ho stále spouštěl.

Náhle kladky hlasitě zaskřípěly.

„Nech toho!“ zamumlal Faros.

Druhý minotaurus však jen zrychlil, spustil Sahdovu poslední oběť a rychle ji vysvobodil. Faros mu zdráhavě pomohl a spolu zvedli třetího minotaura, který byl úplně netečný, z pekelného stroje.

„Pořád ještě dýchá, Farosi.“

„A jestli chceme dýchat i my, musíme pokračovat v práci, než nás odhalí.“

„Bez něj nepůjdu.“

Faros zaskřípal zuby. „Tak se o něho postarej. Pojď za mnou.“

Táhli bezvědomého otroka mimo dohled. Ze směru od chatrče se zásobami se ozvalo zvířecké zlobří zavrčení. Jejich břemeno náhle znovu zasténalo a Faros potlačil zaklení.

Kousek před nimi na sebe vrčely dva zlobří hlasy.

Faros rychle Groma nasměroval k nejbližšímu možnému úkrytu, vysoké, podivně vypadající stavbě, připomínající obrovský sud, který nahoře někdo rozřízl. Táhli nešťastného společníka kolem, dál od zlobřích hlasů…

A přímo vstříc strážci, spěchajícímu z opačné strany.

Zlobr se rozmáchl kyjem, právě když Faros odložil břemeno jen do rukou Groma. Skočil na hlídače. Kutáleli se po zemi a rvali se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záplavy krve.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.