Minotauří války

v nakladatelství FANTOM Print

Krvavá noc

Záplavy krve

Říše krve

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga DRAGONLANCE a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2005 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Matt Stawicki

Translation Hana Vlčinská

ISBN 978-80-7398-633-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-634-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Kapitola 1
POSEDLOST

Hned za rozbřesku zaujala obě vojska postavení a rozprostřela se po kamenité, vyprahlé krajině. Suchý ranní vítr čechral srst a doprovázel neutuchající řinčení kovu a vrčení válečníků žalostným kvílením. První paprsky světla se zlověstně odrážely na zbraních, čekajících na krev.

Mezi shromážděnými minotaury a zlobry byly zřetelné rozdíly. Minotauři zformovali dobře vycvičené, soudržné jednotky, které se přesouvaly na své pozice podél stoupajících svahů. Přestože byli tito tvorové tak mohutní, s hnědou a černou srstí a s hlavami podobnými býčím, patřili k nejlepším a nejukázněnějším bojovníkům na celém Krynnu. Stříbřitě lesklá legionářská zbroj a vlnící se prapory hovořily o hrdosti a zkušenosti. Široké meče a dvojité sekery v kožených popruzích byly dokonale nabroušené. Pod širokými, otevřenými přilbami, navrženými tak, aby je mohla používat rasa, která často útočila dvě stopy dlouhými rohy, obezřetně hleděly zpod hustého obočí oči, často podlité krví. Důstojníci s chocholy jeli na silných, svalnatých koních, chovaných po celé generace tak, aby unesli váhu minotaura ve zbroji, a vykřikovali rozkazy.

Odhodlaní a vycvičení minotauři zdravě supěli, zatímco přesunovali ohromné dřevěné katapulty a další obléhací stroje po hrbolaté kernské půdě. Za rohatou armádou se zvedala oblaka prachu, jako by svým pohybem rozrušili celý svět. Okolním vzduchem pronikal pižmový pach masy rozehřátých těl.

Naproti tomu zlobři se šedivou srstí zvládali sotva náznak řádu. O hlavu vyšší než sedm stop vysocí minotauři, spíše se šourali, než pochodovali, a místo nesení za sebou často vlekli mohutné, opotřebované a špinavé kyje, meče nejrůznější délky a stavu – některé rezavé – a deset stop dlouhá kopí. Zlobři smrděli, srst měli matnou a zamořenou vojsky malých parazitů. Obličeje nesly stopy lidského nebo elfského původu, byly však zploštělé a nad černýma, zvířecíma očima viselo husté obočí. Zlobři skoro neměli nosy, ačkoliv navzdory puchu vlastních řad měli velmi slušný čich. Surový vzhled ještě posilovaly široké tlamy plné zaostřených žlutých zubů a dva kly, trčící po stranách.

Stejně jako minotauři měli i mnozí zlobři pancíře. Zatímco však lesklá zbroj legionářů předváděla černého válečného koně, symbol zesnulého císaře, zlobří pancíře nejen nenesly žádný emblém, ale byly promáčknuté, špinavé a většinou jim nepadly.

Kázeň mezi zlobry udržovaly jen kožené biče, které jim přistávaly na zádech. Občas bylo k oddělení rváčů, které zajímaly více osobní sváry než přicházející útok, nutné použít mohutné, pískově a zeleně zbarvené ještěry, sloužící jako zlobří psi, jimž se říkalo poddraci. Odporní netvoři, velcí jako koně a vedení na lanech, dokázali jediným cvaknutím dlouhých zubatých čelistí ukousnout nohu i nejtvrdšímu zlobrovi. Zakřivené, jako dýky ostré drápy poddraků bez námahy trhaly maso i šlachy. Pokud šlo o smrad, soutěžili se svými krotiteli, a obzvlášť jejich dech páchl po hnijícím, zpola stráveném mase. Neustále slintající zvířata kmitala pohledem do stran, čenichy nahoře, nasávala vzduch a kolébavě postupovala. Cítila nadcházející krveprolití a dychtivě očekávala hostinu.

Do nelítostné horské krajiny dorazila plná legie minotaurů a dvojnásobné množství zlobrů. Slunce jim pražilo do zad na každém sáhu, který urazili, konečně však spatřili cíl. Pobořená stavba hřadující na straně přikrčeného, ale ostrého štítu nazývaného Mer’hrej Dur – Spár poddraka – kdysi sloužila jako chrám, který však byl zapomenut dávno předtím, než byl zapomenut bůh, jemuž byl postaven. Budova vytesaná ze samotné skály se prostírala přes vrchol. Rezavě hnědý chrám s vysokými, zubatými zdmi, špičatým hřebenem a jen dvěma viditelnými stezkami, vinoucími se vzhůru, vypadal spíše jako pevnost.

A přesně tak ho ti uvnitř teď využívali…

Faros hleděl zpoza popraskaných a drolících se hradeb na přicházející vojsko. Ve zdech za ním se tyčily vytesané postavy, krásnější než elfové, zobrazující stavitele chrámu – dokonalé, skvělé vznešené zlobry – jak nabízejí podivuhodné dary rohatému bohu Sargonasovi. Zjizveného bývalého otroka velkolepé obrazy nezajímaly. Zatímco někteří z jeho stoupenců, především Grom, žasli nad památkami minulosti, světle hnědý minotaurus viděl jen praktické využití zříceniny.

„Legie na sever, zlobři na jih,“ zamumlal Faros.

Zastřené, tmavě hnědé oči se otočily k ostatním. Zatímco někteří z jeho stoupenců nosili nádavkem ke koženým kiltům, sahajícím po kolena, i pancíř, Faros si obvykle nechával horní polovinu těla nechráněnou. Bezpočet křižujících se jizev, které mu zůstaly po nesčetném surovém bičování a strašlivých zraněních z boje, svědčil o tom, jak divoký byl jeho život v posledních letech. Prožil jej jako otrok, zloděj a rebel. Veškeré stopy privilegovaného mladíka, který kdysi býval synovcem Chota Strašlivého, až do Krvavé noci minoutauřího císaře, byly pryč.

Faros se nehonosil jinými pouty se strýcem než pokrevními, přesto však zaplatil vysokou cenu. Nejprve byl uvržen do hrozivých dolů ve Vyroxu, které se nacházely ve zlověstné, popelem pokryté krajině ve stínu mithaských sopek, kde byl odsouzený dřít pro slávu uzurpátora Hotaka. Po nezdařeném povstání ho i s ostatními vzbouřenými otroky odeslali na místo, vedle něhož vypadal Vyrox jako ráj – do zlobřích dolů na pevnině, v Kernu. Tam se Faros naučil, jakých hlubin může dosáhnout krutost. Tam se navždy změnil.

Proto se s pomstou vrátil do Kernu, a ne do císařství.

„Přesně jak jsi říkal,“ poznamenal tmavě hnědý bojovník, který se rychle přežehnal Sargonasovým znamením. Gromův otec býval jedním z posledních Sargonasových kněží a Grom vždy věřil, že na ně bůh dohlíží, přestože bylo známo, že bohové opustili Krynn už před desetiletími. Když se objevily zvěsti, že se Sargonas i ostatní bohové vrátili, jeho víra jen zesílila. „U Rohatého, to je jistě znamení…“

„Znamení, že Ardnorovi generálové nemají o moc lepší představivost než generálové jeho otce,“ odsekl Faros a odfrkl si. Stočil pohled k postavě s černou srstí, stojící stranou od ostatních. „Co na to říkáš ty?“

„Legionáři ze sebe vydají všechno, ať je vede hrdina nebo hlupák,“ odvětil štíhlejší minotaurus.

„A co když v jejich čele jede tvůj bratr osobně?“

Jeho společník přimhouřil uhlově černé oči. „Kdyby byl Ardnor mezi těmi dole, já sám bych jako první hledal jeho rohy. Však víš.“

Faros zachmuřeně přikývl. „Proto tě nechávám žít mezi námi, Bastione.“ Náhle vyrazil, prošel kolem nejvěrnějších spojenců a zamířil hluboko do zaprášeného labyrintu, vedoucího do vnitřního chrámu. „Ať se ostatní připraví. Je čas přivítat poutníky… a vyprovodit je čepelemi do posmrtného života!“

Zlobři a legionáři věřili, že budou za toto vítězství dobře odměněni. Císař Ardnor, který nastoupil na trůn sotva před pár měsíci po smrti svého otce – což byla „nehoda“, jak se vždy zdůrazňovalo – postavil do čela mnoha legií vlastní muže, fanatické Ochránce. Tito generálové sloužili v prvé řadě jemu a chrámu Předchůdců. Veleli podřízeným ocelovými pěstmi, nemilosrdně trestali jakoukoliv nespokojenost. Současnou prioritou bylo zničení rebelů, a obzvláště jejich nového vůdce, a těm, kdo přinesou Farosovy rohy – a zbytek hlavy – zpět do sídelního města Nethosaku, bylo nabídnuto velké bohatství a vysoké postavení.

I zlobři bojovali o tuto cenu a další odměny. Jejich rozkazy nepocházely od Velkého chána, který byl formálním vládcem Kernu, ale od skutečné moci v Kernu i v druhém zlobřím království, Blöde. Kancléř Golgren vyhlásil, ať vůdce vzbouřenců přivedou nejprve jemu, pokud možno živého, a pokud to nepůjde jinak, tak alespoň hlavu a kůži. Kancléř si s ním chtěl vyrovnat osobní účty. Faros ho stál pravou ruku, useknutou v bitvě. Strašně ho svědila, ta neviditelná ruka.

Velitelé obou vojsk udržovali jen to nejnutnější spojení. Nebudou vzájemně zasahovat do svých záležitostí, a nebudou je ani koordinovat. Navzdory smlouvě, již Hotak s Golgrenem i zlobry uzavřel, stále mezi oběma rasami převažovala dávná nenávist.

Mezi zlobry zaduněly kožené válečné bubny. Zvedl se vítr. Poddraci začali dychtivě syčet, napínali otěže. Válečníci zvedli zbraně a pokřikovali na vzdáleného nepřítele.

Zlobří válečný velitel zavrčel a bodl mečem k chrámu.

Horda s řevem vyrazila. Velitel legií na severu se však rozhodl držet jednotky v klidu a čekal.

Vzduchem se rozlehlo zlověstné svištění. Tucty zlobrů se svalily na záda se šípy v hrdlech a hrudích. Jak se těla před zhroucením zmítala, krev stříkala na živé i mrtvé. Ze všech směrů se ozývaly výkřiky, avšak navzdory úvodním těžkým ztrátám zlobří horda pokračovala.

Lučištníci vzbouřenců, usazení v chrámovém průčelí i nad ním, seslali strašlivou smrt na tucty dalších. Vystřelili i třetí salvu, ale zlobři konečně pochopili, co se děje, a kryli se, takže jen málo šípů způsobilo zranění.

Téměř vzápětí zaútočily na starou budovu veliké kameny a drtily velmi přesně právě ta místa, odkud předtím obránci stříleli. Generálovi legie se zlobří zbrklost hodila a využil je jako návnadu pro vzbouřence, ve prospěch posádek vlastních katapultů. Údery se dunivě rozléhaly celým okolím. Spršky kamenů pobily tucty, na obránce se sesypaly tuny balvanů. Lučišníci padali z hradeb. Jedna z věží, která přestála staletí, se s táhlým, hlubokým zasténáním svezla k zemi a přistála nepříliš daleko od legie, která začala postupovat.

Mezi legionáři se vzedmul vítězný křik. Zazněly válečné rohy. Obě útočící složky se znovu pohnuly vpřed.

Katapulty zahájily nepřetržitou palbu. Pod ochranou dobývacích strojů se přibližovali vojáci. Za nimi se připravovali ke střelbě legionářští lučištníci. Na jihu dělali totéž zlobři, linii zformovanou do oblouku.

Navzdory krveprolití, způsobenému katapulty, vzbouřenci dál stříleli a vrhali oštěpy. Kdekoliv se však objevili, ocitli se pod palbou.

Kousek od úpatí Mer’hrej Dur se vynořil jakýsi voják se standartou legie – zlověstným rudým škorpiónem na hnědém poli – a mával jí tak, aby ji všichni viděli. Pěšáci dorazili k věži. Trumpety okamžitě zavřeštěly nový, vysoký tón. Katapulty polevily v palbě a posádky je stáčely k novým cílům.

Lučištníci obou útočících vojsk pokračovali a stříleli po každém, koho zahlédli mezi kameny a troskami.

Jako chvátající srdce válečníků i bubny duněly rychleji, naléhavěji. Válečné rohy zněly hlasitěji. Vzduchem se nesl dychtivý řev minotaurů i zlobrů.

A potom z útrob samotné země povstali křičící vzbouřenci a vpadli zlobrům do nechráněných zad.

Vedl je Bastion. Černý minotaurus se vrhl do bitvy. Jednomu ze zlobrů rozťal hruď, druhému zabořil čepel do hrdla.

Šokující obrat zlobry zcela zmátl. Jejich válečný velitel s ulámanými kly zemřel během prvních vteřin, s těžkou sekerou zaťatou v hrudi. Dalšího, který se pokusil převzít velení, zabil Bastion. Mezi zlobry vypukla vřava. Brzy se proměnili v divoký dav, následovali základní instinkty a útočili na vyzyvatele bez jakýchkoliv myšlenek na spolupráci. Drtili lebky a zkrápěli tvrdou zem životodárnou tekutinou.

Vzbouřenci se jim dychtivě postavili ve spořádaných bojových liniích. Pod Bastionovým velením zformovala první linie vražednou řadu oštěpů. Za nimi stáli další válečníci se sekerami a meči, kteří pak proklouzli pod ochranou zbraní s delším dosahem dopředu a pobíjeli zlobří válečníky. Vzbouřenci metodicky postupovali vpřed a měnili protivníky ve zmatenou tlupu.

Velitel legie si úvodního zmatku všiml, nejednal však hned. Šarvátka mezi rebely a zlobry by přinesla minotaurům jisté vítězství. Ještě však nedokončil myšlenku, když byly jeho vlastní řady náhle napadeny stejným způsobem; vzbouřenci se vynořili doslova odnikud.

V čele druhého útoku se hnal Faros, sekeru v pravé ruce, meč v levé. Na rozdíl od toho, co se dělo na jihu, začali legionáři rychle organizovat promyšlený odpor. Dekariani drželi své malé jednotky pohromadě a hbitě jim předávali rozkazy příslušných hekturianů. Kov řinčel a zvonil, zatímco se říše přeskupovala. Brzy se zformovala řada kopí, aby se utkala s oštěpy vzbouřenců. Jakmile se však legie otočila, aby čelila hrozbě, dal Faros znamení jednomu z trubačů. Muž – jeden z mnoha cizinců mezi Farosovými stoupenci – zadul dlouhý, silný tón, který se rozezněl bojištěm.

Ti v prastarém chrámu společně zařvali a vyhrnuli se ven, aby nepřátelům odřízli jedinou možnou únikovou cestu.

„Držte je od sebe!“ zařval Faros, zatímco proklál mečem hrdlo jakéhosi legionářského velitele. Nedůvěra mezi říší a jejími zlobřími spojenci způsobí pád obou.

Nějaký legionář po něm bodl kopím. Faros se před zbraní sehnul a přeťal ji sekerou vejpůl. Pak bývalý otrok skočil a zasáhl protivníka mezi pancířem a zády. Těžké ostří se zakouslo a voják se svalil. Faros se temně ušklíbl, jak mu nozdry naplnil čerstvý pach smrti. Oči mu zrudly…

„Farosi!“ vykřikl Grom, který se vynořil zezadu. „Musíš se držet vzadu! Kdyby se ti něco stalo…“

Vůdce vzbouřenců vztekle zavrčel a setřásl ho. Před Farosovým zrakem se začaly objevovat tváře, obrazy mrtvých, které ho ustavičně pronásledovaly. Viděl mrtvoly své rodiny, všechny zabité najatými vrahy během Krvavé noci. Znovu prožíval bezcitnou vraždu věrného služebníka Beka, který předstíral, že je Faros, aby byla urozená krev zachráněna. Vzpomněl si, jak byl surově zabit bývalý pirát Ulthar, s nímž se spřátelil v dolech ve Vyroxu.

Ze všech obrazů nejvíce vpředu byl ale prasečí Paug, dozorce v minotauřím táboře, který Ulthara zabil. Tvář se šilhavýma očima se Farosovi vysmívala. Za Paugem stál zabiják v přilbě z otcova domu, ohnivý stín, a u nohou mu leželo Gradikovo hořící tělo. Za nimi všemi byl Sahd, sadistický vládce zlobřích dolů, a zval Farose, ať vyšplhá na velikou dřevěnou konstrukci, podobnou kostře květiny, na které natahoval a mučil dělníky.

A nade vším ostatním se tyčil kancléř Golgren – Golgren, jehož zdánlivě civilizované způsoby ukrývaly zlovolnost, jaké se nemohl rovnat nikdo z ostatních. Vzorně upravený zlobr hleděl na Farose s čirou lhostejností, jako by byl minotaurus bezcenný jako komár. Golgrenovo opovržení bylo stejně strašlivou zbraní jako kterýkoliv meč či sekera a hluboce zasáhlo vzbouřencovu duši.

S každým obrazem z noční můry, s každou vzpomínkou, se Faros pohyboval fanatičtěji. Smetl dva vojáky, kteří se na něj vrhli, jednomu usekl paži, zatímco druhému zároveň rozťal hlavu. Jakýsi jezdec se ho pokusil srazit, ale Faros bezmocného koně rozpáral a potom odhodil meč a popadl legionáře, který z něj padal. Zjizvený válečník mrštil nepřítelem ve zbroji o už tak zkrvavenou zem, tvrdými ranami drtil kov, svaly i kosti a s hrozivým zadostiučiněním poslouchal sténání, doprovázející všechny ty strašlivé údery.

Prudce oddychující Faros vstal a rozhlédl se kolem sebe. Izolovaná skupina legionářů před ním rychle zaujímala obranné postavení. Za nimi křičel velitel na další vojáky poblíž.

Faros si znovu vzal meč, zvedl ho do výšky a zamával. Zadul roh a otevřel se průchod pro skupinu postav, stěží ovládajících slintající svěřence. Poddraci, jimž se snažili poroučet, šli vedle nich a s divokou nedočkavostí vystřelovali jazyky.

Oči měli přivřené. Pod vlnícími se šupinami byly patrné napjaté svaly a dlouhé mávající ocasy málem smetly krotitele stranou.

Tyto poddraky, kterým poroučeli, shromáždili vzbouřenci během několika měsíců. Faros je neustále udržoval na pokraji hladu, takže i při nejslabším závanu pachu krve propadali slintavé zuřivosti. Plazi zahubili tolik Farosových spoluotroků, že považoval za dokonalou ironii využít je proti bývalým mučitelům, ať zlobrům nebo legionářům.

Poddraci, pohánění touhou po krvi, rychle prošli starými tunely, které kdysi zakladatelé chrámu používali jako únikovou cestu. V boji proti plně připravené legii by byli plazi pobiti – silná kůže, ostré zuby a trhající spáry by nebyly proti zkušené bojové síle k ničemu – ale nepřítel už byl zmatený.

Faros proťal vzduch a krotitelé poddraky pustili. Ještěři vyrazili dopředu a nechali krotitele za sebou. Těžký pach krve je přiváděl k šílenství.

Minotauřím vojákům bylo nutno přičíst k dobru, že se pokusili udržet pozice. Kdyby byli poddraci jedinou hrozbou, možná by uspěli, legionáře však také ničili lučištníci, a jak řady legie řídly, šířili mezi nimi paniku.

Plazi se s hladovým syčením vrhli na minotaury.

Několik prvních zvířat zemřelo s kopími zabodnutými hluboko v rudých chřtánech, ale vzápětí se stopu dlouhé zuby a jako čepel ostré drápy zaťaly do pancířů. Kopí – a kosti – praskaly. Vojáci ječeli, jak je netvoři strhávali na zem. Svalnatí, sedm stop vysocí minotauři se v tlamách monster měnili v hadrové panenky.

„Držte pozice!“ hulákal nepřátelský generál, štíhlý minotaurus s fanatickýma očima, který neměl na hlavě stříbrnou přilbu legií, ale zlověstnou černou Ochránců císaře Ardnora. „Držte pozice, sakra!“ Rozmáchl se palcátem po neposlušném legionáři a udeřil ho tak silně, že voják odklopýtal zpět do čelistí poddraka.

Ať legionáři jakkoliv chtěli, poslechnout nemohli. Linie se zhroutila a zvířata se přehnala přes vojáky. Za nimi následovali bojovníci vzbouřenců. Grom se pokoušel zabránit Farosovi vrhnout se do zmatku, ale Faros ho setřásl, stejně dychtivý dál zabíjet jako krutá zvířata.

Minul jednoho netvora, žeroucího nohu, kterou právě ukousl padlému legionáři. Poddrak drtil kosti a šlachy a obojí hltal velkými sousty.

Jakýsi podsaditý dekarian se pokusil Farose rozseknout sekerou vpůli. Dvojice několik vteřin bojovala, zbraně o sebe znovu a znovu řinčely, jak se oba pokoušeli proniknout soupeřovou obranou.

Kapky potu zamlžily Farosovi zrak. Divoce se rozmáchl. Dekarian vítězně zavrčel.

Vzápětí přiskočil ze strany Grom a vrazil do něj. Oba spadli na zem a zápasili, zatímco si Faros protíral oči. Vůdce vzbouřenců zavrčel, ale pokračoval dál. O Groma se Faros nestaral. Chtěl jen dalšího protivníka, další terč, na který by soustředil vlastní démony.

Jeho lačný pohled upoutal legionářský generál. Důstojník na koni právě srážel vzbouřence, který se ho pokoušel stáhnout ze sedla. Palcát prorazil oběti lebku a přitom rozdrtil i jeden roh.

Faros se vydal k důstojníkovi, srážeje vše, co mu stálo v cestě. Když míjel jednoho poddraka, zvíře si ho všimlo a otočilo se k němu. Minotaurus ho silou praštil do čenichu plochou stranou sekery. Poddrak vztekle zasyčel. Faros se mu podíval do očí a po kratičkém souboji vůlí se netvor odvrátil, aby si našel snadnější kořist.

Země vybuchla.

Když na všechny zaútočila sprška hlíny a kamení, Faros zakolísal. Jakési zoufalé posádce katapultu se podařilo vystřelit, ve snaze zahnat vzbouřence zpět, ale chvatná rána způsobila stejné škody jejich terčům i uvězněným legionářům. Oslepení a šokovaní vojáci klopýtali kolem, a když se Faros rozhlédl po generálovi, viděl jen Ochráncova koně bez jezdce, jak zraněný utíká pryč.

Pak Farose zasáhl do ramene drtivý úder, který mu málem přerazil kost. Nozdry mu naplnil smrdutý dech. Minotaurus odvrávoral stranou. Přišel o zbraně. Navzdory bolesti se však odkutálel, přikrčil a podíval se nahoru na útočníka.

Zlobr měl divoký, utýraný výraz. Z rány napříč hrudí mu kapala krev. Mohutnou postavu pokrýval pot. Civěl kolem sebe, jako by si nebyl úplně jistý, co se děje. Oddychujícímu bojovníkovi se dostal na dosah jiný minotaurus, legionář, a zlobr se po spojenci instinktivně ohnal. Těžký, opotřebovaný kyj přerazil vojákovi krk.

Faros se podíval za zlobra a spatřil další válečníky s kly, jak zmateně běží k severu. V těsné vzdálenosti je pronásledovali rebelové.

Když se první zlobr obrátil znovu na něj, vrhl se Faros na mohutnou postavu a dychtivě ovinul paže kolem netvorova tlustého krku. Zlobr pustil kyj a pokoušel se ruce odtrhnout, ale Faros ho držel ve smrtícím sevření. Oči bývalého otroka se zalily krví. Znovu viděl Golgrena.

Zlobrovi docházel dech a vylézaly mu oči z důlků. Faros drtil soupeři krk, kosti praskaly. Zlobr zoufale zachrčel, svalil se na záda a strhl přemožitele s sebou.

Faros odstrčil obrovskou mrtvolu, našel meč a dychtivě se rozhlédl po někom dalším, komu by se mohl postavit. Místo toho se střetl s pohledem černého Bastiona. Obvykle klidný Hotakův syn si s polekaným pohledem prohlížel Farosovu práci.

Chviličku poté se objevil Grom, srst kluzkou od krve a oči podivně žalostné.

„Den je náš,“ prohlásil Bastion tlumeným hlasem.

„Náš… ano.“ Grom udělal Sargonasovo znamení.

Zazněl truchlivý roh. Ohlédli se k místu, kde zuřily poslední zbytky boje. Zoufalá skupina legionářů, obklíčená hordou pomstychtivých bývalých otroků, mávala vlajkou příměří.

Faros se prostě jen díval a ani nemrkl, dokud mu Bastion nezašeptal: „Vzdávají se.“

„Jistě. A co má být?“

Z druhé strany k němu přistoupil Grom. „Farosi, naše lidi pohlcuje stejná touha po krvi jako poddraky! Legionáři budou prostě pobiti…“

„Jak to chtěli udělat nám,“ odsekl Faros. Sklonil se, otřel si čepel o tělo mrtvého zlobra a pak pomalu zamířil k poslední bitce.

„Farosi…“

Pohled, kterého se Gromovi i Bastionovi od jejich vůdce dostalo, je oba umlčel. Následovali ho ke zbývající hrstce nepřátel. Faros přidal do kroku, dychtivý získat ještě jednoho protivníka, ale zatímco se trojice blížila, rebelové začali systematicky popravovat raněné – podle Farosova stálého rozkazu.

Minuli mrtvoly legionářů, na kterých teď dychtivě hodovali poddraci. Netvoři měli hlavy pokryté krví a čelisti, drtící bez rozdílu svaly, kosti, a dokonce i kov, vydávaly strašlivé zvuky. Mohutní plazi si trojice nevšímali. Pomalu kmitali ocasy za strany na stranu, na znamení příšerné spokojenosti.

Bastion stáhl uši. Grom znovu udělal Sargonasovo znamení a se sekerou pevně v ruce se vydal odehnat jednoho z plazů od hostiny.

Faros ho popadl za paži. „Ne.“

„To je odporné, Farosi! Měli bychom aspoň posbírat těla, postavit minotaurům náležitou pohřební hranici…“

„Tihle minotauři si nezaslouží pohřební hranici.“ Faros se podíval na západ, k srdci Kernu, a za ně, k Blöde. „Chtějí bojovat po boku zlobrů, tak ať s nimi shnijí. Necháme mrtvé mrchožroutům… jestli je dokážou strávit.“

Grom znovu ztichl, ale teď se ozval Bastion.

„Farosi, za tím vším je bezpochyby má matka a všechno sleduje. Má oči všude. Jedna věc je poslat do zásvětí Hotakovy věrné generály, ale velitel legie Škorpiónů byl jeden z jejích vlastních. Neprovokuj ji. Pomstí svou říši.“

„Její říše?“ skočil mu do řeči Grom.

„Pokud sedí na trůnu Ardnor, pak říká slova mé matky.“ K Farosovi dodal: „Sešle na nás celou sílu Nethosaku – a co hůř, chrámu! Znovu říkám, měli bychom opustit Kern a vrátit se k ostatním na Kurénský oceán! Je životně důležité, abychom udeřili přímo na říši, a to rychle!“

Faros vehementně zavrtěl hlavou, pohled upřený do temné minulosti. „Ne, ještě jsem s Kernem neskončil. Proto jsme se vrátili. A Blöde… Blöde pořád volá…“

„Ale zlobři jsou jen figurky…“

Čepel namířila Bastionovi pod čelist a dotkla se hrdla tak, aby probodla kůži, ale nic víc. „Nechal jsem tě žít, i když pro svou krev bys měl zemřít… synu Hotaka, vraha mé rodiny.“

„Máš právo si ten život vzít teď.“

Faros po dlouhém váhání sklonil čepel a pokračoval dál sám, mezi poddraky a vrány, které právě přilétaly a hodovaly na mršinách. Z mrtvol stoupal puch.

Když vůdce vzbouřenců odešel z dohledu, Grom si cosi tiše zamumlal. Bastion zvedl obočí.

„Zase se modlíš za mrtvé?“

„Modlím se za živé. Pro něj. Potřebujeme Farose. Naši lidé ho potřebují. Musí to pochopit!“ Hnědý minotaurus vzhlédl k nebi. „Někteří říkají, že se bohové vrátili. Pokud ano, pak Rohatý jistě rozumí našim nesnázím!“

Bastion zabručel: „Řeči, nic víc. Jediný bůh tady je ta zlá věc, kterou následuje má matka.“

„Tomu nemůžu věřit! Jestli je to tak, jsme ztraceni!“

Černý válečník přikývl. „Jo, možná jsme.“ Přelétl očima hrůzy kolem a zasmušile dodal: „Ale i tak budeme Farose následovat, že?“

Grom vydechl. „Ano… budeme. Pomoz nám Sargonas, budeme.“

Kapitola 2
PÁN POMSTY

Faros kráčel prastarým chrámem. Nemyslel na mrtvá těla venku, dokonce ani na ty, kteří přišli o život v jeho službách. Teď záleželo jen na tom najít nějaké nové rozptýlení od myšlenek a nočních můr, které ho stále provázely.

Když se stoupenci odplul s bojovníky za svobodu, jimž předtím velel Jubal, bývalý přítel jeho otce, noční můry se jen zhoršily. Jubal, bývalý koloniální guvernér, se obětoval, aby zachránil Gradikova syna, v naději, že Faros pomůže sesadit Dům Droka z trůnu. Místo toho Faros celé dny jen seděl v Jubalově kajutě a hleděl do prázdna.

Nakonec Faros ucítil, že ho to táhne zpátky do Kernu, kde hledal pomstu. Věrní stoupenci ho samozřejmě doprovázeli a jejich řady se vytrvale rozrůstaly o nové rebely, přilákané jeho činy.

Chrámové chodby se vinuly větší částí hory, zdánlivě vrtošivě se otáčely a zahýbaly. K osvětlení chrámu stačila hrstka loučí, neboť důmyslní umělci vsadili do stěn světle žluté krystaly, vybroušené jako diamanty, které nějak zesilovaly a odrážely světlo plamenů. Procházejícím se naskýtal dokonalý pohled na zašlé, ale stále skvostné podobizny krásných postav.

Vznešení zlobři nebyli podle legendy jen předky dnešních zlobrů, ale i minotaurů. Vytesané postavy byly čtyřikrát vyšší než ti nejvyšší minotauři. Byli zobrazeni, jak nabízejí druhům obětiny v podobě jídla a díla svých rukou, zpívají chvály a klečí před oltáři. Podobné obrazy pokrývaly každou stěnu každé chodby. Stovky dělníků jistě dřely po celé generace, aby postavily tak mohutné stěny… což ve Farosových očích jen dokazovalo hloubku jejich bláznovství. Bohové opustili i vznešené zlobry, bez nejmenších výčitek svědomí.

Krátce se zastavil u jednoho z reliéfů a prohlédl si rohatou postavu, připomínající někoho z jeho druhu. Tento bůh byl usazený na trůnu s vysokým opěradlem a vypadal téměř jako shovívavý otec, obklopený dětmi.

„Veliký Sargonas!“ vysmíval se Faros. „Zachránce nikoho, otec ničeho…“ Vůdce vzbouřenců přejel čepelí napříč obrazem. Když pečlivě nabroušená zbraň zanechávala na bohovi jizvu, kov skřípějící o kámen vydal téměř žalostný zvuk, který se rozlehl ozvěnou chodbami.

Minotaurus rychle stáhl meč zpět, ještě jednou se na znesvěcenou podobiznu podíval a ostře odkráčel.

Brzy po příchodu vzbouřenci celý komplex zmapovali, hledali všechny tajné chodby a propátrávali prudké zatáčky. Díky tomuto pátrání odhalili únikové tunely, které dnes využili, aby nepřítele zaskočili útokem zezadu. Faros se naučil zpaměti každou jednotlivou chodbu, nejspíš znal chrám stejně dobře jako ti, kdo ho před dávnými časy postavili.

Přesto… chodba, do které vzápětí vkročil, nebyla ta, již čekal.

Obrazy byly špatně. Místo prosebníků uctívajících Pána kondorů a přinášejících mu kozí maso a víno narazil na dlouhou řadu spíše rozedraně oblečených urozených zlobrů, pronásledovaných uprchlíků mířících na východ. Vedl je veliký dravý pták, jehož křídla vládla nebi. Symbolika obrazu byla tak průhledná, až si minotaurus odfrkl.

Faros si byl jistý, že je ve správné chodbě, a tak tudy chvíli pokračoval. Když však konečně zahnul za další zatáčku, přivítaly ho na stěnách další scény, na které si nevzpomínal. Tady byla v kameni zobrazená proměna – „spása“, jak událost líčila rasa minotaurů – těch vznešených zlobrů, které Sargonas určil jako hodné záchrany před dekadencí a úpadkem jejich civilizace. Faros viděl, jak se dokonalé tváře vznešených zlobrů prodlužují, uši kroutí. Z temene hlavy vyrůstají výběžky. Šaty se trhají a těla sílí a porůstají srstí. Než se Faros dostal na konec chodby, všechny stopy vznešených zlobrů zmizely. Poslední postava byla minotaurus… a byl mu znepokojivě podobný.

Faros rozčileně zavrčel a zamířil zpátky chodbou, kterou přišel. Pochodoval kolem stěny zobrazující proměnu, jako by se vracel zpět časem, a s každým krokem vířil prach věků. Zahnul do předchozí chodby, právě když minotaurus na zdi dokončil proměnu zpět v nádherného vznešeného zlobra.

Za rohem byla veliká, prostorná komnata. Faros se u vchodu zmateně zastavil, znovu si v duchu prošel vlastní kroky a nenašel v paměti jedinou chybu, přesto však měl před sebou důkaz, že se očividně ztratil.

Přivítal ho pach zatuchliny, tvořený myriádou dávných vůní. Nebylo pochyb, k čemu rozlehlá komnata sloužila. Byly tu řady těžkých, drolících se kamenných lavic, široké hnědé pódium na opačné straně a veliká okřídlená socha kondora – na rezavě hnědém kameni byly stále patrné pozůstatky rudého nátěru. Po obou stranách čtvercového oltáře, stojícího pod kamenným ptákem, čněly postavy boha v minotauří podobě; jedna držela v ruce vysoko zdvižený meč, druhá sekeru.

Sargonas.

Faros narazil na jeden z hlavních bohoslužebných sálů, užívaných dávno ztracenými kněžími. Dokonce ještě teď dokázal rozeznat na oltáři stopy vyschlých, staletí starých obětin, přestože se už nedalo říct, jestli to bylo maso, květiny nebo jiné dary. Poslední obyvatelé odešli ve spěchu.

Pak Farose něco napadlo – ta chodba, kterou přišel, ty obrazy proměny. To nemohli vytesat vznešení zlobři. Tu zeď vyzdobil někdo jiný, možná dokonce sami minotauři. To je jediné vysvětlení.

Farosův zájem opadl a otočil se ke komnatě zády. Bůh, který je stejně mrtvý jako vznešení zlobři, mu je k ničemu.

Vzápětí však vůdce vzbouřenců ztuhl na místě, protože před ním nebyla chodba, ale znovu tatáž svatyně.

Ohlédl se přes rameno a uviděl prázdnou chodbu, ze které sem měl zahnout, ale když se pokusil obrátit tím směrem, opět ho přivítal pohled na komnatu.

„Co je to za trik?“ zavrčel Faros. Chvíli nehybně stál a mračil se… a pak znovu vyrazil.

Nevěděl, co čekal, ale nebyla to prázdnota a ticho, které ho přivítaly. Prudce se otočil kolem dokola, hledaje důvod tohoto podivného bludiště, našel však jen němé podobizny ztraceného boha.

Ztraceného boha, kterého impulzivně odsoudil.

„To je tvoje hra?“ zeptal se rozčileně bližší Sargonasovy sochy.

Postava boha, oděná ve zbroji připomínající zbroj legií, neodpověděla. Vytesané oči na něj pyšně shlížely shora, jako by bylo nemyslitelné, aby bůh odpověděl pouhému smrtelníkovi.

Minotaurus se rozzuřil. Tohle božstvo ho neuchránilo, neuchránilo jeho rodinu. Najednou měl nutkání svalit vinu za všechny svoje strasti na Sargonase. Tak jako předtím u reliéfu na zdi, i teď zvedl vůdce vzbouřenců meč a vší silou jím sochu vztekle sekl do břicha.

Čepel udělala v mramorové soše víc než jen rýhu. Prořízla kámen jako vodu, otevřela v břiše boha hlubokou trhlinu.

Z rány vytryskl proud kouřící rudé tekutiny, kterou Faros nejprve považoval za krev. Klopýtavě couvl.

Děsivá záplava se nevylévala na něj, ale stékala po stranách. Na kamennou podlahu tryskaly dvě rudé řeky, obtekly ho, za ním se spojily a proud se rozšířil natolik, že Faros nemohl skočit do bezpečí.

Žhavá tekutina burácivě tryskala z rány v soše, stále však nezalila malý ostrůvek, na kterém stál přikrčený minotaurus. Tělo se mu v tom vedru rychle zalilo potem.

Konečně proud zeslábl. Z burácení se stalo syčení, a potom až na bublání rudé tekutiny komnata znovu utichla. Sochu neposkvrnila jediná kapka. Rudá láva však dále kroužila a divoce vřela.

Farosův údiv ustoupil rostoucímu hněvu. Nějaká síla si s ním pohrává. První možný pachatel, který mu přišel na mysl, byla Nefera, velekněžka Předchůdců.

„Pojď si pro mě, čarodějnice!“ zařval. „Můj meč čeká! Při otci, buď tě vykuchám, nebo umřu, ale nepřestanu to zkoušet!“

V odpověď se v proudu utvořila veliká bublina, rostla a zvedala se. Během okamžiku se zvětšila natolik, že převyšovala i ostražitého válečníka. Faros se na ni vrhl, ale žár a roztavená řeka ho k ní nepustily.

Potom z obou stran lávové bubliny náhle vyrazily paže. Před jeho očima údy zpevněly a proměnily se v srstí pokryté paže s mohutnýma rukama, zakončenýma dlouhými, zužujícími se prsty. Horní část bubliny se částečně oddělila a vytvořila hlavu, která se dál měnila. Zároveň si nezemská postava vytvářela silný, svalnatý trup a o něco pomaleji dvě nohy. Kolem těla se rýsoval oděv – na břiše a na hrudi pancíř, kolem pasu a pod ním kilt ze žhavého kovu.

Zatímco neuvěřitelná postava získávala podobu, roztavená láva se stahovala do nové bytosti, jako by ji ten tvor pohlcoval a vysával. Na podlaze nezůstaly žádné škrábance ani spálenina. Farosovi už nic nebránilo v útěku. Kdyby chtěl, mohl by teď uniknout.

Minotaurus však neustoupil. Místo toho si postavu se svraštělým čelem prohlížel. Konečně ji poznával a začínal tušit pravdu.

Když v tyčící se bytosti zmizely poslední kapky žhavé lávy, vyrazily jí z lebky dva strašlivé rohy a tvář ztuhla. Měla rysy podobné Farosovým, jen hladší, dokonalejší.

„Buď pozdraven, Farosi Es-Kaline!“ zaduněl rudý minotaurus a vydechl oblak horké páry. Všechno na obrovitém minotaurovi mělo barvu krve – od srsti přes oči a zuby až po hřívu, a dokonce i pancíř a kilt, který měl na sobě.

Vůdce vzbouřenců se napjal, připravený bojovat, pokud bude třeba. „Nemám důvod vracet ti pozdrav… pokud jsi opravdu Pán kondorů.“

Postava nebezpečně přivřela děsivé rudé oči a přikývla. „Ano, Farosi Es-Kaline, opravdu jsem… Sargonas.“

Faros cítil místo uctivého úžasu jen vztek. „Tak tady ses schovával celé ty roky, zatímco se tvoje domnělé děti navzájem podřezávaly? Sem jsi odešel, když ses k nám obrátil zády?“

Božstvu přeběhl po tváři zlověstný výraz. Tělo mu zaburácelo ohněm a zdálo se, že ještě trochu vyrostl. „Nemusím se ti zodpovídat, smrtelníku, ale věz, že jsem udělal, co jsem musel… a celou tu dobu jsem cítil utrpení každého ze svých dětí, jako by bylo mé vlastní!“

„To je pro ně malá útěcha!“ odsekl Faros a odfrkl si, nedbaje na nebezpečné postavení, ve kterém se nacházel. „A mě to vůbec nezajímá!“ Pohrdavě sklonil meč. „Stejně jako mě vůbec nezajímáš ty.“

Otočil se, aby odešel, avšak nohy ho nevyvedly ven, ale obrátily ho zpátky k Sargonasovi.

„To, o čem jsem přišel mluvit, má ve velkém řádu věcí málo společného s námi dvěma, Farosi Es-Kaline, ale hodně se to týká všech mých dětí… a tvého lidu!“

„Přestaň mi tak říkat!“ Faros vehementně zavrtěl hlavou. „Klan Kalin už neexistuje!“ V hlavě mu dunělo. „Už není…“

Sargonas náhle zvedl hlavu ke stropu a strašlivě zařval. Celá komnata se zatřásla a Farose, který se snažil udržet na nohou, zasypaly úlomky kamenů. Sochy boha pak přebraly jeho řev a také vykřikly. Plameny, tvořící hřívu Rohatého, se divoce zamihotaly a kolem se rozlétly ohnivé kapky.

Krvavě rudé božstvo znovu shlédlo dolů. „Proč právě tohohle mi hvězdy ponechaly jako naději! Já, který jsem vedl Tremoka, Makela Zlobrobije, Aryxe Dračí oko, se mám snížit k tomuhle mrňavému, nevděčnému – k tobě!“ Vykročil a kámen při každém jeho kroku zasyčel. „Prošel jsi bolestí a bojem! Povstal jsi z hlubin otroctví, abys zlomil svá pouta a získal zpět čest! Shlížel jsem na tebe s takovou nadějí!

Ale teď jsi klesl do tohohle… tohohle bezectného stínu válečníka! Viděl jsem, jak nemilosrdně stínáš hlavy spoutaným zajatcům! Sledoval jsem, jak tucty těch, kdo k tobě vzhlíželi jako k vůdci, krvavě umírají v marných bojích, jen aby sis ty mohl přidat zářezy za dalších pár lebek! Zlobří vězni s polámanými kostmi byli ponecháni, aby je roztrhali poddraci, zatímco tys to s potěšením sledoval! Vzal jsi zvrhlost svého otrokáře, a ještě jsi k jeho nejodpornějším představám něco přidal!“

Sargonas mávl rukou a před ním se objevily obrazy nedávné minulosti. Sahdovy květinám podobné konstrukce znovu stály, ale viseli na nich zlobři a legionáři. Další oběti ležely zpola pohřbené v zemi, údy natažené, těla pokrytá řeznými ranami. Na zmučených tvorech hodovali mrchožrouti a další zvířata, přilákaná odporným pachem.

„Tohle se z tebe stalo, smrtelníku.“

„No a co? Zacházím s nepřáteli tak, jak by oni zacházeli se mnou!“

Na ta slova bůh zařval jako býk. Na Farose zaútočil sirný oblak. „Klesl jsi stejně hluboko jako tví nepřátelé! Ještě hlouběji! Tohle učil Gradik z Domu Kalin své děti?“

Faros vztekle máchl mečem. „Můj otec je mrtvý! Můj klan je mrtvý – a kdes byl ty!?“

„Ani bůh nemůže změnit, co se musí stát,“ stoicky odvětil Sargonas. Po krátké odmlce se obrovská tvář stáhla v rostoucím hněvu, který však tentokrát nemířil na drobnou postavičku, stojící před ním. „Možná už brzy nebudou vůbec žádné klany, jestli se zlo, které rozkazuje chrámu, udrží ještě chvíli u moci! Proto jsem přišel za tebou, neboť stále doufám ve vzkříšení toho, co jsem předtím hluboko v tobě cítil. Věřím, že to v tobě stále dřímá! Proto musíš spatřit pravdu o tom, co nás všechny ohrožuje!“

Farose obklopila ohnivá bouře, kolem zakroužil vír plamenů, skrze něž nebylo nic vidět. Pevně tiskl meč – přestože netušil, jak by mu mohl pomoci – a zatínal zuby, jak na něj ze všech stran dorážely ohnivé poryvy. Měl pocit, jako by se jeho tělo rozpadalo na milion kousků. Sargonas i chrám zmizeli.

Vzápětí zmizely i plameny a na minotaura se snesla temnota.

Nebyl v té temnotě sám. Faros okamžitě vycítil přítomnost čehosi vzdáleného, nestvůrného a zlovolného, čehosi, co v jeho duši probouzelo zasuté dětské strachy.

Stín v temnotě začínal získávat obrysy. Hrozivě povědomé obrysy. Faros poznal velký chrám v Nethosaku. Stín číhal jakoby na rozhraní snu a bdění, ale byl dost skutečný na to, aby mu po těle přeběhlo hněvivé zamrazení.

Velekněžka Předchůdců.

Faros nepotřeboval vidět chrám, aby poznal Nefeřinu hrozivou moc. Faros přežil Krvavou noc a její dohru a byl si dobře vědom toho, jakou roli v oné parodii historie sehrála císařovna s Předchůdci. Sargonas mu neukazoval nic nového.

Potom Faros náhle ucítil další přítomnost, jakýsi tvar nad chrámem. Bylo to jen matné, pouhý stín v temnotě, vysoký, štíhlý, ale zároveň cosi víc, co minotaurus nedokázal pojmenovat.

Zalil ho pocit hrůzy. Cítil, jako by ho čiré zlo, číhající v oné šeré stavbě, spatřilo a zaznamenalo jeho přítomnost. Faros se bránil, ale naplnil ho děs. Zahalil ho pocit podobný noční můře, který mu užíral duši.

Tak jako ho Sargonas předtím v okamžiku uvrhl do temnoty, teď stačilo jen mrknout, a zjistil, že se vrátil zpět do boží komnaty.

Ohnivý minotauří bůh Farose upřeně sledoval. „Snad teď vidíš…“

„Nevím, co jsem viděl,“ zamumlal bývalý otrok, pokoušeje se posbírat zpět odvahu. „Je mi jedno, co jsem viděl. Nechci mít nic společného s intrikami bohů, obzvlášť ne s tvými!“

Sargonas se na něj krátce, nevěřícně podíval. „Tvrdohlavost není mezi mými dětmi neznámý rys, ale ty jsi opravdu ten nejumíněnější, s jakým jsem se za mnohá staletí potkal!“ Potřásl hlavou, až z hořící hřívy odlétly další ohnivé jiskry. „Tak mnohé jsi zradil… přesto v tobě stále spočívá má naděje…“

Faros stáhl uši. Výraz mu ztvrdl. „Pak nemáš žádnou naději! Zmiz, bože!“

„Dobře mne poslouchej, synu Gradikův!“ zadunělo božstvo tak hlasitě, až sebou Faros při tom zvuku trhnul. „Já jsem Pán pomsty, a tys v tomto ohledu kráčel po mé cestě, ať ochotně nebo ne! Mám mnoho tváří,“ řekl Sargonas. Zároveň se jeho vzhled začal měnit. Stal se z něj temný, černooký elf, pak bledý muž s orlím nosem, a než se proměnil zpět v minotaura, byl i vousatým, prohnaným trpaslíkem. „A mnoho stránek!“ Tentokrát se bůh nadul a vyrostl, až byl téměř tak velký jako symbol kondora. Plameny, které byly jeho součástí, osvětlovaly komnatu tak jasně, že si Faros musel zastínit oči. „A nad tím vším jsem ten, kdo střeží své vyvolené, své děti…“

„Střeží a opouští!“

Sargonas se prudce vrátil do předchozí velikosti. „Nikdy jsem úplně neodešel, Farosi! Jsem – byl jsem – manželem Takhisis, královny Propasti! Ostatní, i ten, ó jak ušlechtilý Paladin, možná uvěřili jejímu slovu, ale já ji znal jako nikdo jiný! Už když se připojila k přísaze, že zanecháme Krynn v rukou smrtelníků, podezíral jsem ji ze zrady, avšak nikdy mě nenapadlo, jak nesmírně hluboká zrada to bude! Nikdy jsem nevěřil, že uloupí celý svět!“

Faros Sargonasovu blábolení nerozuměl a ani se o to nesnažil. Rozmíšky mezi bohy nebyly nic pro něj. „Takže připouštíš, žes byl hlupák…“

„O nic větší než mé děti, neboť ani ty, jako tolik ostatních, jsi nerozeznal ani Jediného boha, ani sílu, stojící za Předchůdci!“

Farosovi se ze všech podivných řečí točila hlava. „Dej mi pokoj, bože,“ řekl. „Jestli jsi doopravdy bůh, k čemu potřebuješ moji pomoc?“

„Nejsem jediný bůh, který se vrací, smrtelníku… a proto teď k tobě přicházím! Jsem velmi oslabený, dokonce stále nejsem úplný! Jeden z ostatních bohů se snaží rozšířit své panství na můj úkor. Udělá z minotaurů ještě odpornější tvory… pokud se nenajde někdo, kdo zavede minotauří rasu zpět na cestu cti a tradice, pro kterou byli stvořeni!“

Faros se bohu hlasitě, posměšně zasmál. „Já? Tvůj šampión? Ze mě císaře neuděláš, Rohatý! Sloužím ti v pomstě, v ničem jiném! Nebudu součástí tvé spletité sítě!“

„Pomsta může povzbudit chuť, ale nenasytí ji, válečníku. Jen čest může poskytnout tvé rase oporu a sílu. V tobě – navzdory tomu, kam jsi klesl – přetrvává sémě velikosti, takové, jaké dosáhl samotný Ambeoutin!“ Hrozivé božstvo na něj namířilo obviňující prst. „Ve tvé moci je znovu spojit minotaury a konečně je vést vstříc předurčenému osudu!“

„Nejsem tvůj šampión,“ trval na svém Faros, „a nikdy nebudu tvým císařem.“

„Potom je ti souzeno zemřít zbytečně, zapomenutý, a tvá pokrevní linie také zemře zapomenuta! Takto si vážíš svého otce?“

Faros se na Sargonase ostře zamračil: „Nech mého otce na pokoji! To kvůli tobě je mrtvý!“

„Kalinův rod skončí s tvými kostmi, vybělenými krutým sluncem téhle zaostalé země,“ odsekl Rohatý, „a ti, kdož usilují vymazat tvůj Dům z dějin, konečně zvítězí…“

Faros se na Sargonase s divokým výkřikem vrhl a rozmáchl se mečem.

Bůh stál nehybně. Ostrá čepel se mu bez odporu zanořila do hrudi. Faros to nečekal a zalapal po dechu. Když meč projel ohnivému bohu tělem, nebyly na něm vidět žádné známky bolesti. Nevytryskla krev ani nevyhřezly orgány, meč nezpomalily ani kosti. Zející rána se skoro okamžitě uzavřela.

Faros vytáhl čepel a rychle couvl, očekávaje, že na něj plně dopadne boží hněv. Místo toho se Sargonas prostě jen dotkl rány, teď už zahojené, a přikývl: „Odvážný čin, udeřit boha. Gradik by byl hrdý.“

Faros odpověděl tím, že odhodil meč na zem. „Už tě nebudu dál poslouchat! Nejsem císař. Nejsem to, co chceš. Odejdi, nebo nech odejít mě!“

„Nechám tě být, Farosi,“ Sargonas ukázal na meč a ten skočil, jílcem napřed, bývalému otrokovi do dlaně. Smaragd vsazený v jílci se třpytil, jako by získal energii. „Vidím, že tě nijak nepřesvědčím, trvám však na tom, aby sis prozatím nechal můj meč.“

„Tvůj meč?“

„Můj. Vykovaný ještě za dětských let světa pro šampióna, který sloužil mé neoplakávané družce. Nenašel jsi ho v té řece náhodou, Farosi. Už dlouho tě hledal. Nepodivoval ses ani nad tím prstenem?“

Minotaurus se zahleděl na prsten s černým drahokamem, který nosil na prstu. Nevzpomínal si ani, kdy ho našel, natož kdy ho začal nosit. Byl si však dobře vědom toho, že má kouzelnou moc.

„Nosí ho ten, kdo bude nejspíše chránit mé děti. Před tebou jej dostal generál Rahm Es-Hestos, velitel Císařské gardy… o kterém jsem kdysi věřil, že bude zachráncem minotaurů.“

Sargonas se tehdy mýlil, uvědomil si Faros, tak jako se mýlil v tolika dalších věcech. Tohle božstvo příliš nevzbuzovalo víru a důvěru. Faros krátce zvažoval, že zahodí meč a stáhne si i kouzelný prsten, ale meč ho nejednou zachránil a prsten mu také od doby, kdy ho získal, dobře sloužil.

Ovšem přijmout je znamená přijmout Sargonasovo požehnání…

Bůh cítil jeho vnitřní konflikt. Pohodil hlavou a dodal: „K těmto darům se neváží žádné podmínky, smrtelníku. Už po tobě nebudu nic žádat kromě toho, abys hleděl dál než ke své žízni po pomstě, a myslel na životy ostatních, jak by to dělal tvůj otec.“

Myslet na životy ostatních. Faros se skoro zasmál. Životy ostatních ho vůbec nezajímaly, stejně jako jeho vlastní.

„Už tě nebudu obtěžovat,“ prohlásil Sargonas. Ohnivá postava začala tát a vsakovat do podlahy, roztavená láva a plameny mizely v puklinách, vytvořených časem.

Zatímco se bůh vytrácel, Faros postoupil o krok dopředu. Uši měl stále stažené a nozdry mu plály. Cítil nutkání říct ještě jednu věc, ale zůstal zticha.

Hrouda se proměnila v malou syčící hromádku. Jak světlo vytvářené Sargonasovou přítomností haslo, komnata temněla.

Náhle se prostorem, jakoby odevšad, rozlehl dunivý hlas Pána kondorů: „Dej si pozor, Farosi, synu Gradikův! Dej si pozor na vládce bronzové věže…“

A s tím poslední stopy po bohu zmizely v kameni.

Minotaurus vydechl. Podíval se na sochu, která teď byla kouzlem znovu scelená. Potřásl hlavou a podivil se, jestli to všechno nebyl jen sen.

„Farosi?“ ozval se zpoza něj opatrný hlas.

Faros si nejprve pomyslel, že se Sargonas vrátil, ale pak poznal Bastiona. Minotaurus s černou srstí se vynořil v ústí chodby a tvářil se stejně obezřetně jako on.

„Co je, Bastione?“ vyštěkl, stále očima pátraje po stopách Sargonasovy přítomnosti.

Jeho protějšek starostlivě svraštil čelo. „Strážce řekl, že tě najdu tady. To je divné, vůbec si na tuhle místnost nevzpomínám…“

„Strážce?“ Faros potlačil zavrčení. „Sargonas!“ zabručel si tiše.

„Cos to říkal?“

„To je jedno! Co máš tak důležitého?“

Bastion na znamení úcty sklonil rohy stranou. „Toho dne, kdy jsi odhalil, žes celou dobu věděl, kdo jsem, ale ušetřil jsi mě, jsem ti dal svůj život. Teď ho nabízím pro zvláštní misi, která může po dnešním masakru podle mého soudu uspět.

„O co jde?“

„Na sever od Kernu je ostrov, dost velký k osídlení.“ Zaváhal a pak pokračoval. „To ti nabízím. Bezpočet na obou stranách čeká jen marná smrt, pokud nenabídneme nějakou cestu k míru…“

Faros se rozhněval: „Ty se chceš vzdát!“

„Ne! Poslouchej, prosím! Nechci se vzdát, ale ukončit zabíjení minotaurů minotaury! Požádal bych říši, aby nám dovolili kolonizovat ten ostrov a nechali nás na pokoji. My bychom je ujistili, že se už nikdy nestaneme hrozbou! Zabezpečili bychom své pobřeží k obraně, ale nikdy bychom nezaútočili!“

„Jsi blázen!“ Faros ho málem udeřil hřbetem ruky, ale pak si v duchu nečekaně vybavil otcovu tvář. Ano, Gradik by spíše usiloval o takové příměří než o další vybíjení.

Faros dlouho mlčel.

Nakonec se zeptal: „A jak by ses spojil s Nethosakem?“

Bastion zavrtěl hlavou. „Ne s Nethosakem. Je tu ještě někdo, kdo hovoří jménem mého bratra. Maritia.“

Maritia Bastiona milovala a obdivovala téměř jako předtím otce. Pokud by někdo naslouchal tak smělému plánu, mohla by to být vojenská velitelka Ambeonu.

„A vyslechne tě, až se dozví, že patříš ke mně?“

„Věřím, že ano. Doufám.“

Faros si vybavil pochmurnější obraz. „A co zlobři? Proč ti by s tím souhlasili po tom všem, čím jsme poskvrnili jejich zemi?“

„Podle toho, co jsem slyšel,“ zamumlal Bastion a jeho nálada potemněla, „bude kancléř naslouchat mé sestře. Bude jí pozorně naslouchat.“

Z toho, co Faros od Bastiona pochytil, Golgren Paní Maritii de-Droka obdivoval, navzdory propastným rozdílům mezi nimi.

Byla to hloupost a nejspíš to selže, ale pobídnutý Sargonasovými slovy a vlastní vinou vůči otci Faros zdráhavě přikývl. „Pokud po tom toužíš, jdi za tím.“

Bastion se s hlubokou úlevou uklonil. „Odejdu se připravit. Nezklamu tě.“

Když Hotakův syn odešel, Faros vzhlédl k symbolu kondora, tyčícímu se nad ním. Pták jako by se mu vysmíval. Odvrátil od podobizny hlavu, ale jen se setkal s věčným, vědoucím pohledem dvojice soch.

Vztekle si odfrkl, vsunul zbraň do pochvy a vyrazil z komnaty.

Kapitola 3
AMBEON

Ambeon, jak se teď východní část kontinentu nazývala, zahrnoval většinu území bývalého elfského království Silvanest.

Žádný větší kus Silvanestu už nezůstal svobodný. Minotauří legie se prohnaly každičkou částí poražené země – kromě severního okraje, kterou stále jakž takž ovládali jejich zlobří spojenci – a zabezpečily rozsáhlá území pečlivě zorganizovaným sítem. Na rozkaz Paní Maritie de-Droka skupiny vojáků v čele s Vyvernami, kteří byli nejlépe vycvičeni pro boj v lese, rozdělily prastarý, nedotčený les do úhledných čtverců o velikosti pětkrát pět akrů. Pak legionáři čtverce pročesali s takovou důkladností, že jim neuniklo ani to nejmenší stvoření.

Tisíce elfů zahynuly. Jejich přirozený um je nedokázal zachránit před metodickou záplavou minotaurů. Lekce získané za staletí válek – zahrnující i porážky, a možná obzvlášť porážky – umožnily Maritii a jejím důstojníkům načrtnout dalekosáhlé plány, které jim tentokrát zajistí vítězství.

Zatímco legie čistily Ambeon, lodě přivážely každý týden nové kolonisty, jimž Maritia okamžitě přidělovala různé práce. Hotakova dcera se pustila do systematického kácení stromů a stavby nových vesnic, jejichž zabezpečení bude vzájemně propojené.

Cesty už se táhly od přístavů až do východní třetiny říše, takže ulehčovaly vozům přivážení zásob a posil a kolonisté se snadněji dostávali na další shromaždiště, než zamířili na západ. Sargonath, ležící na kernském pobřeží, byl stále hlavní přístav před Ambeonem, ale už se budoval větší, rozlehlejší, který dovolí i těžším nákladním lodím plavit se přímo k Mithasu.

Za tak krátkou dobu dosáhli velkého pokroku, ale už ta sama skutečnost udržovala minotaury v neustálé pohotovosti. Paní Maritia měla strach nechat obranu jen na osadnících a přesouvala další a další legie k samotným hranicím. Vojenská velitelka měla v hlavě jistý ctižádostivý cíl…

Maritia projížděla kolem oblasti, kde se stavělo, v doprovodu dvou generálů legií a osobní stráže. Přilbu měla připevněnou po straně sedla a nechávala dlouhou, hustou hnědou hřívu volně vlát. Její zbroj, stále vyleštěná a zvýrazňující pružnou postavu, se třpytila ve slunci a temný purpurový plášť, který ji označoval za vojenského vládce kolonie, jí halil záda. Po boku měla meč, zasunutý v pochvě. Výrazné hnědé oči přelétávaly blízká i vzdálená místa a všechno sledovaly.

Když projížděla, zpocení legionáři, oblečení jen v kiltech a sandálech, se zastavovali a salutovali jí, než se znovu vrátili k těžké práci. Obdiv mužů v legiích jen částečně souvisel s její krásou, neboť ji všichni znali jako schopného důstojníka a velitelku, podobně jako býval její otec i její bratr Bastion.

Maritia otočila štíhlý čenich, aby se mohla pokochat rostoucí stavbou, prostornou, vysokou dřevěnou pevností, hledící k zapadajícímu slunci.

Tyčící se stěny byly tvořeny mohutnými kmeny, usazenými a zajištěnými v hlubokých dírách směsí kamene, písku, vody a dalších přísad. Když směs vyschla, byla tvrdší než kámen, takže žádný nepřítel hradbu jen tak snadno nestrhne. Čtyři minotauři mohli stát na sobě, a přesto by stále nedosáhli na ostré špice na vrcholku. Až bude pětiúhelníková pevnost dokončena, bude schopna ubytovat celou legii.

„Za jak dlouho budou hotové brány?“ zeptala se jednoho z generálů.

„Na této stavbě pracuje celá legie Bazilišek, má paní,“ zabručel mohutný minotaurus s jizvou na čenichu, „kromě stovky, která drží stráž. Brány by měly být postavené nejpozději za týden. Hradby kolem budou dokončeny asi za dvojnásobnou dobu. Ihned poté zahájíme práce na kasárnách.“

Skoro půl měsíce před plánem. Maritia se na generála krátce, stroze usmála. „Takže šest týdnů. Pak bude severozápad středního západního sektoru zajištěn.“

Měla v plánu rozmístit po vnějším obvodu Ambeonu řadu pevností a do každé umístit celou legii. Jistě dokáží odrazit jakýkoliv pokus znovu dobýt elfské země.

„Ale jestli máme pokrýt celou hranici,“ prohlásil druhý generál, „budeme potřebovat víc vojáků.“

Maritia se nenamáhala s odpovědí – bylo to očividné. Kilona, která se ozvala, byla novým doplňkem velení Ambeonu, minotaurka s planoucíma očima a lehkými černými proužky na hnědé kůži. Velela Křišťálové legii. Velitelkou ji neustanovil jen Ardnor, ale přímo chrám. Generálka patřila k Ochráncům stejně jako Bodar, velitel Škorpiónů.

Tak jako ostatní Ochránci si i Kilona ustřihla hřívu, když vstoupila do jejich řad. Nepřítomnost vlasů v kombinaci s fanatickýma očima jí propůjčovaly nezemský vzhled, kterým Maritii náhle připomněla matku. Přestože byla Kilona Maritii zdánlivě podřízená, Maritiini lidé ani sama velitelka jí tak úplně nedůvěřovali. Posedlá oddanost Předchůdcům ovlivňovala v krizových okamžicích její úsudek.

„Nějaké známky aktivity na druhé straně, Gore?“ zeptala se Maritia prvního generála Bazilišků.

„Zahlédli jsme pár zvědů, nějaké elfy a lidi. Všichni odešli s přesvědčením, že nebyli spatřeni.“

„Výtečně.“

Tu a tam podnikali elfové nešťastné výpady a pokoušeli se získat zpět svou domovinu. Měli sklon podceňovat minotauří schopnost kradmého pohybu, vnímali rohaté nájezdníky jako neohrabané surovce, jen o málo lepší než zlobři. Minulé lekce nedokázaly nadutou rasu poučit, a proto Maritia čekala, že se elfové v nejbližších dnech vrátí a znovu se pustí do boje. Jejich vytrvalost by byla skoro směšná… kdyby nebyla tak tragická.

„Jak vypadal ten člověk?“

„Byl oblečený jako lovec, ale pohyboval se jako muž ze Solamnie nebo z Neraky. Mám podezření, že to byl spíše Solamnijec.“

Zatím neměli důkazy o zapojení Rytířů ze Solamnie, říše je však čekala. Ze všech možných protivníků Maritii nejvíc zajímali právě proslulí Solamnijci. Přísný zákon cti a rozsáhlý vojenský výcvik z nich činil pro minotaury rovnocenné protivníky. Válka proti Solamnijcům by byla hodna opěvování a ostře by kontrastovala se snadným vítězstvím, kterého dosáhli nad nanicovatými elfy.

„Informujte mě přímo ohledně všech lidí, které zahlédnete. Dalšího chci nechat sledovat. Zjistit, kam míří.“

„Rozkaz, má paní!“ řekl Gorus a ostře zasalutoval.

Maritii se vkradlo do mysli další téma, dlouho zastírané. Myšlenky jí potemněly. Pevněji stiskla otěže a pokusila se ukrýt rostoucí znepokojení. Zeptala se: „Něco nového od Galdara?“

Velké tažení, které měla vést ta žena, nalezenec jménem Mina – o níž říše věřila, že je jen loutkou v rukou minotauřího odpadlíka známého jako Galdar – se zhroutilo přes noc spolu s návratem souhvězdí na oblohu. Útržky informací, posbíraných Maritiinými zvědy, naznačovaly, že dívka i Galdar uprchli po jakémsi strašlivém boji na západ. Dokonce se proslýchalo, že dvojice utekla před bohy, kteří se vraceli, ale takovým řečem se Maritia jen vysmívala.

Galdar býval užitečný spojenec. Minino tažení dostatečně rozptylovalo lidi – obzvlášť Rytíře z Neraky. A co bylo ještě důležitější, Galdar nějak dokázal strhnout magický štít, který chránil Silvanest, a tak otevřel cestu minotauří invazi. Na oplátku za tu laskavost a jako důkaz spojenectví s minotaury Galdar tlumočil Minino přání, aby minotauři nevstupovali do Silvanostu, hlavního města. Silvanost a vše na západě patří jejím věrným, s čímž Hotak a jeho dcera ochotně souhlasili.

Potom na Galdara dopadla neznámá pohroma. Přirozeně, jakmile se ta zpráva Maritii donesla – tažení se zhroutilo, hlásili zvědové – velitelka poručila legiím postupovat na západ. Ale ani po tom, co zajistili Silvanost, nedokázala Maritia velkého, tajemného Galdara najít. Obávala se, že ho připravili o život elfové nebo muži z Neraky, a jestli tomu tak bylo, mohla za to ta mizerná lidská holka, Mina. Galdar byl velmi, velmi chytrý, ale možná se mu stalo osudným, že svěřil svá tajemství tomu nalezenci.

„Po Galdarovi nebo té nastrčené ženě není ani vidu, ani slechu, paní,“ odpověděl generál Gorus.

„Její víra byla svedena na scestí,“ vložila se do hovoru Kilona. „Sloužila falešnému bohu a zaplatila za to!“

Maritia si byla dost jistá, že Minin předpokládaný bůh – pokud byl pravý – byl tentýž, který byl patronem Předchůdců, ale neřekla to. „Hm. Škoda. Galdarova památka by měla být uctěna, sehrál v tomto dobývání klíčovou roli. Pošlu zprávu císaři.“ Udeřila se pěstí do hrudi na pozdrav ztracenému válečníkovi a pokračovala veseleji, než se cítila: „Už se tedy nebudeme starat o Galdara ani jeho lidského mazlíčka. Teď záleží jen na posílení Ambeonu, že?“

Ostatní, včetně Kilony, ochotně souhlasili.

Sledovali, jak půl tuctu minotaurů usazuje další velký kus hradby. K zasazení mohutného, otesaného trámu do díry by bylo třeba víc než tuctu elfů, ale tři minotauří vojáci ho dokázali pomocí provazů zvednout. Kmen, připravený na okraji hluboké jámy, hladce vklouzl dovnitř. Aby však nezajel dolů příliš rychle, druhá trojice tahala za napjaté provazy zezadu. Povolili, když sedmý válečník v pancíři přinesl velký sud se směsí kamení a písku. Minotaurka velice opatrně vlila obsah do jámy a naplnila ji těsně po okraj.

Směs bude potřebovat několik minut na ztuhnutí, než budou moci skupiny vojáků pustit provazy. Maritia, spokojená s tím, co viděla, pobídla koně a ostatní ji rychle následovali.

Až bude pevnost dokončená, budou tu obytné budovy, stáje a zásobárny. Podél horního okraje hradby povede ochoz s přístupovými schody v každém rohu.

„Skvělá práce, generále,“ řekla Gorovi. „Jsem potěšena.“

„Zítra dorazí z Makeldornu další materiál spolu s dělníky, má paní. Je možné, že se nám tak podaří stavbu ještě o něco urychlit.“

Sotva půl hodiny jízdy od pevnosti stála na místě stromového a zahradního města, jehož jméno už Maritia zapomněla, nově pojmenovaná osada Makeldorn – což znamenalo v jazyce vznešených zlobrů „Makelova rukavice“. Původní město bylo zbaveno většiny okras, pro rekonstrukci v minotauřím stylu zůstala jen holá kostra. Místo domů, které se vinuly ve stromech, zahalené pečlivě pěstovaným listovím a květinami, tam teď byla dokonale vyměřená kulatá mýtina, naplněná hrubými obytnými domy, postavenými v řadách.

Bydlelo tam už dvě stě kolonistů. Kovárna, která kovala zbraně i zemědělské nářadí, pracovala ve dne v noci. Makeldorn nezásoboval jen své obyvatele, ale pomáhal i ve výstavbě podél hranice. Osada rovněž sloužila jako poslední stanice pro zásobování legií. Maritia pečlivě naplánovala zásobovací cesty pro každou ze základen, střežících západ.

Ano, Ambeon vzkvétal, přestože na severu stále přetrvávaly potíže. To však nebylo, alespoň prozatím, v Maritiiných rukou. Tou situací se zabýval přímo trůn. Ona se musí postarat jen o tuhle novou říši.

„Váš otec by byl hrdý,“ zvolal generál Gorus během jízdy. „Škoda, že se dnešního dne nedožil!“

Než stačila Maritia najít vhodnou odpověď, promluvila Kilona: „Teď slouží vyššímu cíli! Vystoupil k Předchůdcům, budiž pochváleni!“

Hotakova dcera se jen tak tak ovládla, aby pitomé generálce nedala za tuhle poznámku pěstí. Otec jako duch Předchůdců! Ať ostatní členy její rodiny svazovala s vírou jakákoliv pouta, Maritia věděla, že by Hotak považoval takový osud za zavrženíhodný.

Ale… pokud má matčino učení pravdu, je to možná tak, jak si lidé šeptají. Maritia si raději myslela, že Hotak zůstává v její blízkosti, že vede její úsilí, aby se jeho sny uskutečnily, ale duch Předchůdců? Nikdy!

Otočila koně k Makeldornu a vyhnala znepokojivé myšlenky z hlavy. Záleží jen na Ambeonu. Jako důstojník císařství má Maritia povinnost dohlédnout, aby nová minotauří říše co nejvíce prosperovala.

Duchovní záležitosti náležely do matčiny působnosti… a pokud šlo o Maritii, Nefera si je mohla klidně ponechat.

„Od Makeldornu někdo přijíždí,“ upozornil jeden ze strážců. On i zbytek doprovodu se okamžitě přemístili, aby Maritii chránili.

Když se jezdec přiblížil, viděli, že je to císařský posel, který před Hotakovou dcerou s obavami přitáhl uzdu a vložil jí do rukou zapečetěný pergamen.

„Z rozkazu Jeho Veličenstva císaře Ardnora,“ omluvně sdělil posel Maritii, „jsem připlul přes Krvavé moře a přejel polovinu Ambeonu, abych vás našel. Mám dohlédnout, abyste tuto zprávu dostala co nejrychleji, ať budete kdekoliv.“ Pižmový pach potu a minotaurův těžký dech dosvědčovaly jeho houževnaté úsilí.

Maritia se zamračila, popojela kousek od ostatních, zlomila rudou pečeť a začetla se do prohlášení.

Tímto výnosem Jeho Veličenstva císaře Ardnora I., vládce říše, se od tohoto dne ustanovuje, aby bylo hlavní město nové kolonie Ambeon dále nazýváno Ardnoranti. Veškerá předchozí označení, elfská i historická, budou vyškrtnuta ze záznamů. Od nynějška se skvělé hlavní město Ardnoranti stane hlavní operační základnou pro všechny mise na Ansalonu.

Dále se nařizuje, aby umělci klanů Tyklo a Lagrangli bez odkladu zahájili práce na pamětních obrazech Jeho Veličenstva a přeměně Branchalova chrámu v místo uctívání Předchůdců. Náměstek velmistra Pryas dorazí krátce po této zprávě, aby na přeměnu dohlédl…

Maritia věděla, že ji ostatní sledují, nedokázala však potlačit zamračení. Pryas nebyl jen Ardnorova pravá ruka, těšil se i matčině přízni. Občas se šeptalo, že ho připravují, aby přejal plnou vládu nad Ochránci a nakonec nahradil i Lothana v Nejvyšším kruhu. Pryasovo umístění v Ambeonu Maritii nepotěšilo. Už tak má mezi důstojníky příliš mnoho Ochránců.

Zbytek prohlášení obsahoval obvyklé bláboly týkající se víry v Předchůdce, nesmysly, které byly přidávány ke každému císařskému listu od chvíle, kdy Ardnor usedl na trůn. Maritia list svinula a vložila do sedlové brašny. Bratr nemusel plýtvat poslem, jen aby jí sdělil rozhodnutí pojmenovat město po sobě, Ardnor si však nikdy nenechal uniknout příležitost posílit svou pozici, svou důležitost jakožto císaře.

To ji z nějakého důvodu přimělo myslet na Bastiona, který se před mnoha měsíci ztratil v moři. To on měl být Hotakovým následovníkem. Teď by podepisoval výnosy on, ne Ardnor.

„Bastion…“ zašeptala téměř neslyšně jeho jméno. Nechtěla, aby ji někdo slyšel. Maritii se často zdály podivné sny, že její bratr žije, že se k ní pokouší vrátit. Šly zvěsti, šeptalo se o minotaurovi s černou srstí, který bojoval po boku toho mizerného vzbouřence Farose, a někteří válečníci, kteří Bastiona znávali, přísahali, že ten neznámý bojovník je on. Maritia však odmítala ohavným zprávám uvěřit. Bastion by nikdy tak nezradil minotaury. Kdyby její bratr ještě žil, nic by mu nemohlo zabránit, aby se vrátil do říše, ke své rodině – ke svému osudu – a hlavně k ní.

Vůbec nic.

Grom klečel před Farosem, který se stáhl do jednoho z předpokojů, jež nejspíš kdysi užíval chrámový velekněz, a jako obvykle tam bojoval s neviditelnými nepřáteli. Farosovo cvičení se zbraní běžně trvalo celé hodiny, překypující energie, která se v něm během dne shromažďovala, mu téměř nedávala spát. Vůdce vzbouřenců nacházel oddych jen v krátkých zdřímnutích, při kterých spal tak lehce, že při sebemenším zvuku vyskočil na nohy, připravený k boji.

Grom držel hlavu skloněnou, a stranou. Oblak prachu, zvířený cvičením, ho přinutil ke kašli, a teprve potom promluvil: „Farosi, odpusť mi, že jsem se sem vetřel.“

Faros naposledy mávl mečem a sťal hlavu imaginárnímu císaři, s nímž bojoval. Když meč krájel vzduch, téměř zpíval. Stejným pohybem pak Faros zastrčil meč do pochvy.

„Co máš teď, Grome?“ zeptal se Faros netrpělivě, nevšímaje si prachu. Z chodeb doléhaly do komnaty vzdálené zvuky – bušení, hlasy, jak vzbouřenci udržovali zdání života.

„Naši mrtví jsou teď konečně všichni spáleni v souladu s obřady.“ Klečící minotaurus zakašlal – silněji – a udělal Sargonasovo znamení. „Znovu tě prosím, dovol mi dát dohromady skupiny, abychom začali se stejnými obřady alespoň pro legionáře, proti nimž jsme bojovali.“

Faros na jeho žádost odpověděl tím, že znovu tasil meč. Tentokrát začal bodat proti symbolu kondora, vytesanému v blízké stěně. Nikomu o Sargonasově návštěvě neřekl, obzvlášť ne pobožnému Gromovi, který by si nedokázal nechat tak pozoruhodný příběh pro sebe.

„Nech je tam, kde leží! Budou výstrahou pro každého, kdo se pokusí dobývat naše útočiště.“

„Farosi, ten zápach…“

„Rozptýlí se, už se rozptyluje!“ Během let v otroctví Faros cítil mnohem horší věci.

Po pravdě řečeno, puch probouzel jeho posedlost, připomínal mu, že jsou tu další zlobři, které je třeba pobít, další Sahdové a Golgrenové. A až nezbudou žádní zlobři k zabíjení, možná vyrazí na císařství, které ho zradilo.

Ne, připomněl Faros sám sobě. Souhlasil s Bastionovou výpravou. Nevěděl, jestli doopravdy chce, aby ten kompromis vyšel, nebo ne, dovolí však bratrovi Paní Maritie, aby to vyzkoušel. Což mu připomnělo, že Bastion ještě neodjel.

Beze slova obešel klečícího Groma. Ten rychle vstal, jak Faros prošel kolem, ale vůdce vzbouřenců mu nedal čas znovu orodovat za jeho záležitost. Ve věci mrtvých protivníků se Faros nenechá zviklat. Slunce vysuší jejich mrtvoly a mrchožrouti je oberou do čista. Kosti budou zdobit tuto část Kernu způsobem, který se bude dokonale hodit k téhle pekelné zemi i k Farosovým mučivým snům.

Grom si hluboce povzdechl, ale moudře se rozhodl nejít za ním. Faros pochodoval chodbami a ozvěny sandálů na kamenné podlaze soupeřily s údery jeho stále divoce bušícího srdce. Ze stěn na něj civěly mrtvé oči dávných postav, jako by obezřetně sledovaly, kam jde. Louče v brázdě za ním divoce plápolaly.

Našel Bastiona v jeho pokoji – v malé, čtvercové cele, bezpochyby kdysi užívané novici. Bastion byl jediný, kdo stejně jako Faros neměl žádnou potřebu jakkoliv si prostor vyzdobit. Ostatní se snažili vzpomínat na lepší časy, lepší život, a obklopovali se soškami či barvenými kameny, které našli, ale v téhle komnatě nic nenaznačovalo, že tady černý minotaurus bydlí. Stejně jako Faros ani Bastion po sobě nezanechá jedinou vzpomínku, až odjede.

„Takže jsi ještě tady,“ zabručel válečník se světlejší srstí. „Proč ten odklad? Čím dřív bude tahle fraška za námi, tím líp!“

„Odklad byl nezbytný,“ stroze odvětil Bastion. Přehodil si přes rameno malý látkový vak, příděly na týden. Na zádech měl na řemeni dvoubřitou sekeru. „Kromě toho jsem si myslel, že by bylo rozumnější začít za šera, když budeme hůře viditelní.“ Viděl, že to Farose neuspokojilo. „Zrovna jsem se tě chystal varovat, že odcházím.“

„Víš, kde ji najít?“

„Vím o těch, kdo to vědí. Kontaktují ji pro mne.“ Bastion pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, nemůžu nic slíbit. Až si Maritia uvědomí, že jsem bojoval po boku vzbouřenců, může mě uvrhnout do želez nebo mi na místě setnout hlavu. Věřím, že mě nejdřív vyslechne.“

„Zabít vlastního bratra by bylo nečestné,“ sarkasticky podotkl bývalý otrok.

„To je pravda,“ řekl Bastion a krátce se zasmál, „ale definice cti je v poslední době poněkud mlhavá.“ Sklonil rohy k rozloučení. „I já jsem za to částečně zodpovědný.“

Faros si Bastionova filozofického tónu nevšímal a vrátil se k věci. „Jsi si jistý, že chceš riskovat život na téhle misi?“

„Ano.“

Dokonce i kdyby Bastionova sestra se vším souhlasila, stále by s bratrem musela přesvědčit i kancléře Golgrena. Přestože s bývalým Silvanestem hraničilo Blöde, konečné slovo bude mít vyslanec z Kernu. Blöde se stalo pouhou provincií severní zlobří říše a Kern byl zemí, ve které vládl Golgren. Kdysi mocný Donnag se proměnil ve směšnou karikaturu sebe sama, jako by ho zasáhla a zničila nějaká nepovšimnutá nemoc. Golgren… Nejdřív musí Bastion přesvědčit Maritii a potom Golgrena.

S myšlenkami na zlobry Faros dodal: „Cesta skrz Kern a Blöde by tě měla vést dál od nejosídlenějších území, ale setkáš se s hlídkami. Stále trváš na tom, že s sebou vezmeš jen čtyři společníky?“

„Všichni pode mnou kdysi sloužili v legii. Jsou zkušení. Jakákoliv větší skupina by byla nápadnější nebo by mě zpomalovala.“ Černý minotaurus si upravil vak a uzavřel: „ Ať se stane cokoliv, neboj se. Nic neprozradím.“

Faros zvedl meč vzhůru, dokud Bastion nehleděl přímo na zlověstnou, hrozivou čepel. „Nebojím se ničeho, tím spíš ne zrady.“

Bastion přikývl a se skloněnými rohy opustil komnatu.

Několik minut potom Faros s mečem v pochvě sledoval z vysoko umístěného okna, jak malá skupinka odjíždí na jihozápad. Tak dobrá. Udělal, co měl – pokusil se zachovat podle vzpomínek na otce. Prozatím se nedá dělat nic jiného.

Náhle ucítil zlověstnou předtuchu. Rychle se rozhlédl kolem sebe, ale nikoho neviděl. Bezděčně přejel prstem po drahokamu na černém prstenu. Sargonasově prstenu.

Na okraji jeho zorného pole se cosi krátce mihlo – bledá, vražedná postava. Faros se prudce otočil, stále se dotýkaje prstenu, a soustředil se.

Nic se neobjevilo. S němou kletbou se zahleděl na prsten. „To je tedy dar, Pane kondorů! Není divu, že je ten, kdo ho nosil naposledy, mrtvý!“

Měl by ho sundat, zahodit ho. Ne, ještě ne.

Faros sevřel jílec meče. Alespoň tento dar mu dobře slouží. Čepel se vykoupala v krvi mnoha zlobrů a nemála legionářů, a přesto byla stále bez úhony. Bylo by lepší, kdyby mu Sargonas dal tisícovku takových mečů, aby jimi vyzbrojil své otrhané vojsko, ale bohové nikdy neřídili události praktickým způsobem.

V tu chvíli mu do nozder zavál nepatrný náznak zápachu, který probudil odporné vzpomínky. Faros propátral pohledem temnící krajinu a nakonec si na severním okraji všiml nepatrného, stoupajícího sloupce dýmu. Kdyby nebylo poryvu větru, pach i kouř by zůstaly mimo dosah pevnosti.

Když si uvědomil, co to znamená, oči mu zrudly. „Grom!“

Faros se s rostoucí zuřivostí hnal starým chrámem a děsil mnohé ze stoupenců. Stráže se prudce stavěly do pozoru. Dva lidé hrající jakousi hru s kostkami a hůlkami odkopli náčiní stranou a hnali se z cesty. Všichni byli v minulosti svědky Farosových výbuchů vzteku a nikdo si nepřál stát se čerstvým terčem jeho hněvu.

„Koně!“ zařval na jednoho z minotaurů, dohlížejících na jejich malé stádo.

Většina zvířat byla získána z důlních táborů nebo od zabitých hlídek. Psanci se o ně starali tak dobře, jak jen svedli, přestože bylo krmení koní stejně neodbytným problémem jako krmení samotného vojska bývalých otroků.

Kdosi mu rychle přivedl osedlaného hřebce. Faros vyskočil mohutnému zlobřímu oři na hřbet a pobídl ho k severní bráně.

Stráže ho zdravily, když projížděl kolem. Faros si pozdravů nevšímal, soustředil se jen na vinoucí se stezku, která vedla dolů. Zlobří kůň nebyl z nejrychlejších, ale měl jistý krok. Hbitě sestupoval, až mu uvolněné kameny odletovaly zpod kopyt, a zanedlouho se dostal na úpatí hory.

Stočil zvíře k severu. Ještě zajede za příští zatáčku, a už nebude daleko od cíle.

Na okraji hřebene zahlédl pohyb. Jakási postava vyklouzla z dohledu a schovala se za skálou. Faros se nebál napadení; Grom sem postavil stráž, aby je varovala, ne aby útočila. Grom neuposlechl přímý rozkaz, což bylo podle Farose nejhorší provinění.

Když se přiblížil, objevila se před ním Gromova dvojakost v plném rozsahu. Víc než tucet minotaurů horečně pracovalo, aby udrželi potřebný oheň, polykající suché keře a další odpad, který dokázali v drsné krajině najít. Další skupina bývalých otroků a vojáků házela na oheň velké balíky. K Farosovi zavál pach hořícího masa.

„Grome!“ vykřikl, když vyjížděl k nim. „Grome! Kde jsi?“

Ostatní zastavili práci a s překvapením i strachem hleděli na vůdce vzbouřenců.

Objekt jeho hněvu se konečně vynořil zpoza pohřební hranice. Grom, zmáčený potem, prošel stoupajícím kouřem a vzdorovitě zamířil k Farosovi. Cestou k němu se rozkašlal.

„Ne – neobviňuj nikoho z ostatních, Farosi. Tohle je jen můj hřích. Řídili se mými rozkazy a neodvážili se neuposlechnout.“

Faros odpověděl tak, že seskočil z koně, přešel přímo k zástupci a silně ho udeřil do čelisti. Grom se sesypal na zem. Ostatní stáli jako zkamenělí, netušili, co mají dělat.

„Já jsem taky vydal rozkaz. Výslovný rozkaz. Neposlechl jsi mě.“

Gromem zmítal záchvat kašle, ale nakonec dokázal vstát. Slzícíma očima hleděl na Farose.

„Svědomí mi nedovolí opustit mrtvé, dokonce ani pro tebe, Farosi. Alespoň legionáři si zaslouží pohřební hranici! Jen bojovali, jak byli vycvičeni! I oni se jen řídí rozkazy.“

„Už dřív jsme nechali jejich mrtvé ležet. Tehdy ti to tolik nevadilo.“

„Vadilo, ale nikdy jsem příliš neprotestoval. Navíc – navíc se zdálo, že to nemá valný smysl, když byli bohové pryč.“

A je to tady. Faros zaškubal ušima a odfrkl si: „A teď se bohové vrátili, o to jde? Najednou se jich zase bojíš?“

„To není strach!“ ostře odvětil minotaurus s tmavou srstí. „To není strach.“

Faros se otočil od Groma a podíval se na zbytek skupiny. „Uduste ten oheň! Nechte je ležet tam, kde jsou! Mrchožrouti jim poskytnou poslední obřady, jaké si zaslouží. Dělejte!“

Spěchali, aby ho poslechli. Ať si ohledně mrtvých mysleli cokoliv, především přísahali, že budou následovat Farose. A ten chápal, že je Grom svedl na scestí.

Grom a ten dotěrný Sargonas. Faros odmítal dovolit bohu, aby se mu pletl do života.

Ostatní udusili plameny. Grom se znovu rozkašlal, prudce a štěkavě. Faros se znechuceně ohlédl na minotaura, který kdysi patřil k jeho nejvěrnějším stoupencům. Grom se příliš nadýchal kouře, hlupák; nejspíš stál celou dobu blízko hranice.

„Zasloužil by sis, aby…“

Druhý minotaurus přepadl dopředu.

Faros instinktivně natáhl ruku a zachytil ho, než dopadl na zem. Grom se pokoušel zaostřit vlhké, zarudlé oči na vůdce. Farosovi se rozšířily zornice, když si všiml malých, krvavých puchýřků, lemujících Gromova dolní víčka.

„Farosi…“ namáhavě vyslovil Grom. „F-Farosi… odpusť…“

Znovu zakašlal. Celé tělo sebou zaškubalo – a znehybnělo.

Kapitola 4
PŘEVRÁCENÁ SEKERA

Srdce říše hlasitě tlouklo, což velekněžka považovala za důkaz absolutní moci síly, které sloužila. Kdekoliv se potulovali Nefeřini přízrační sluhové, viděla skrze jejich oči svýma vlastníma očima důkazy úspěchu a prosperity.

Mito a většina dalších loďařských kolonií pracovaly na plný výkon, loďaři i dělníci v docích dřeli dnem i nocí, aby posílili rozpínající se vojsko říše. Mito stavělo na jižním okraji kolonie další loděnice a i Mithas měl plno práce s plány na rozšíření.

Nové lodě posílí nové posádky a základny, které byly zřizovány po celé říši a dohlížely na vnější kolonie. Pomohou jim vypořádat se s útokem rebelů. Ne všechny nové lodě však byly válečné. Mohutné zavalité nákladní lodě, naplněné zásobami jídla a surovin, jako je železo a olej, pravidelně připlouvaly do hlavních kolonií a rozdělovaly náklad lodím, mířícím k menším osadám.

Na veškerou distribuci potravin teď dohlížel chrám. Nefeře to takto dávalo smysl, a jelikož většina Nejvyššího kruhu – řídícího sboru podřízeného císaři – patřila k jejím věrným, ukázalo se snadné získat požadované hlasy. Dohlížitelé, vyslaní do zemědělských kolonií, zajišťovali, aby všichni pěstitelé přinášeli svou úrodu a maso přímo do skladů u doků. Setba i výnosy byly pečlivě sledovány, aby při expanzi říše nepřekročily nároky dostupnost potravin.

Nethosak samotný byl zářným příkladem Nefeřina úspěchu. To, o čem Hotak snil, proměnila Nefera ve skutečnost. Veškeré zdroje sídelního města byly soustředěny na potřeby říše. Každý dělník sloužil růstu říše. Na všech úrovních veleli Ochránci a vynucovali velekněžčina rozhodnutí.

Její dekrety.

Velekněžka vstala z veliké mramorové lázně, která kdysi sloužila Sargonasovým klerikům. Dvě akolytky v bílých, zlatem lemovaných šatech ji rychle otíraly, zatímco další jí přinášela roucho náležející jejímu úřadu. Když si Paní Nefera oblékla černý, stříbrem lemovaný šat, nechala objemnou kapuci staženou a dovolila jedné ze služebnic, aby na její hřívu vzala kartáč z koňských žíní.

Místností zavanula vůně levandule. Z veliké, kulaté lázně stoupala pára. Chrám udržoval vodu pro velekněžku neustále horkou a důmyslný systém trubek, který kdysi dávno vymyslel nějaký chytrý klerik, umožňoval Nefeře přizpůsobit teplotu vody podle libosti. V poslední době ji chtěla čím dál teplejší, skoro tak, že ji málem opařila. Srst služebnic zmatněla neustálou vlhkostí, ale Nefeřina ne. Ti, kdo se jí fyzicky dotkli, měli často pocit, že je podivně chladná. Dokonce i teď, čerstvě z lázně, působila, jako by stála na studeném horském vrcholku. Srst měla hladkou, lesklou a suchou.

Jen málo se podobala kdysi mladé, zářivé a krásné (podle měřítek jejího druhu) Hotakově nevěstě, a velice se změnila dokonce i od doby, kdy nastoupil na trůn. Paní Nefera, která teď stála uprostřed komnaty, zatímco se její věrní lopotili, aby ji potěšili, měla divoké oči, byla mrtvolně bledá a poněkud odpudivá. Tělo i tvář měla vyzáblé a natažené ruce končily spíše pařáty než prsty. Její služebnice ji však obsluhovaly s uchváceným obdivem, jako by byla taková, jak sama sebe viděla – ztělesněná krása a dokonalost.

„Pošli zprávu Pánu Gunthinovi, že se má dnes večer dostavit do chrámu. Proberu s ním neuspokojivé zprávy o zpoždění plaveb.“

„Jak poroučíte, paní,“ odpověděla služebná, která jí kartáčovala hřívu.

„Je pro mě připravená komnata?“

„Všechno je připraveno, paní,“ odpověděla druhá, zatímco jí upravovala šat.

Nefera nepatrně pokynula levou rukou. Akolytky okamžitě přestaly s prací a o několik kroků od vznešené postavy ustoupily.

„Ukliďte tady. Chci to mít dokonale čisté a v pořádku,“ poručila a pak pro sebe dodala, „chci mít všechno v dokonalém pořádku.“

Zatímco akolytky spěchaly, aby ji uposlechly, velekněžka odkráčela od lázně ke stěně. Přestože se neohlédla, věděla, že se žádná ze tří služebnic neodváží podívat, jak se dotýká jednoho z kamenů ve zdi.

Když se část stěny odsunula a odhalila černou chodbu, Nefera sebou náhle trhla. Nemrkající oči jí zaplály a zahleděla se vlevo od sebe, na postavu, kterou mohla vidět jen ona sama.

„Přestaň s tím urážlivým chováním!“ vyštěkla Paní Nefera, přestože si ostatní mohli myslet, že okřikuje jen vzduch. Služebnice rozechvěle naslouchaly, ale přesto se žádná neodvážila podívat směrem k ní. Na takové věci se neměly ptát.

„Pryč s tebou!“ poručila a zvedla jednu ruku se spáry do výše hrudi. Prsty zaplály temnou, odpornou zelenou a v jejich světle se na okamžik objevil stín mohutného minotaura ve zbroji, hlavu zkroucenou, údy polámané, jako by zemřel krutou smrtí. Nebyly na něm patrné žádné emoce, jimiž kdysi překypoval, dokonce i kdysi jediné zdravé oko bylo matné a prázdné.

Hotakův němý stín na rozkaz zmizel. Tím by měla být celá věc uzavřena, ale Nefera tohoto ducha vymítala už předtím… a její druh se stále vracel. Nebyl to poslušný stín jako všechny ostatní, třeba Kolot. Hotak nedělal nic, jen stál a sledoval ji, vznášel se poblíž. Ať ho vykázala jakkoliv ostře, vždycky se vracel. Když mu poručila vykonat úkol, který měl zabrat dlouhý čas, duch poslušně zmizel, jen aby se zakrátko vrátil – úkol, s nímž nikdy ani nezačal, zapomenutý. Byl to jediný z jejích duchů, který se choval tak zarputile a neposlušně.

Nefera rozčileně vycenila zuby a proběhla průchodem. Dveře se za ní zavřely. Kus cesty šla v úplné tmě. Potom se velekněžka zastavila u jiné stěny. Sebejistě zvedla ruku a dotkla se zdi, která se otevřela do soukromé svatyně, hluboko v srdci rozlehlého hlavního chrámu v Nethosaku.

Vzduch kolem ní prostupovala vůně levandule, vůně, jejímž úkolem bylo překrýt jiné, odpornější pachy, které se tu mohly vyskytnout. Když vešla, tři akolytky sklonily rohy na pozdrav. Na rozdíl od těch, které jí asistovaly v lázni, měly tyhle šat podobný jejímu, ačkoliv jen s náznakem stříbra.

„Je čerstvá?“ zeptala se, přestože znala odpověď. „Načerpaná méně než před čtvrt hodinou, jak bylo přikázáno, paní,“ uctivě odpověděla prostřední z trojice. „Jak obřad předepisuje.“

Nefera přikývla, ale pak se zamračila a rozhlédla po komnatě. Naštěstí tu nebylo ani stopy po stínu, který hledala. Sebejistota se jí vrátila.

Tři akolytky se rozdělily. Za nimi stál piedestal, na němž ležela široká mosazná mísa se symboly Předchůdců – sekerou a ptákem – vytepanými pětkrát kolem horního okraje. Vedle ní ležela malá, méně zdobná mísa a osuška.

Nižší kněžky udělaly Nefeře místo a velekněžka přešla k větší nádobě. Podívala se do ní a potom vrazila ruce do rudého obsahu.

Unikl jí potěšený výkřik. Z mísy šeptaly hlasy, přestože je slyšela jen ona. Nefera ucítila pálení, omlazení. Tělo se jí zachvělo v extázi.

Z úst se jí linula slova v jazyce, který na Krynnu znala jen hrstka. Temně rudá tekutina v míse jí nejen omývala zápěstí, ale tekla po rukou vzhůru až k loktům. Ani kapička však neposkvrnila rukávy roucha, dokonce i když se ponořily přímo do ní.

Nakonec se rozjařeně prudce nadechla a vytáhla ruce ven. Kapky skanuly zpět do mísy a hladina se uklidnila.

„Není tak silná, jak jsem doufala,“ nevrle zašeptala Nefera. Tři služebnice se po sobě polekaně podívaly. „Ale pro tentokrát to postačí…“

Naklonila se nad mísu a foukla na teplou tekutinu. Pak se do ní velekněžka upřeně zahleděla. Obsah mosazné mísy se zamihotal.

Nefera zašeptala: „Ukaž mi… Ukaž mi, po čem toužím, ukaž mi nejprve… Ardnora…“

Hustá tekutina bez varování ztratila většinu barvy. Byla čím dál průhlednější, až se proměnila v okno, ukazující přímý obraz kterékoliv osoby nebo místa, jež si Nefera přála vidět. Mísu naplnil obraz pokoje, matně načervenalý.

Navzdory pozdní dopolední hodině její syn, císař, ležel na veliké, kulaté posteli, která byla hlavním kusem nábytku v jeho soukromých komnatách. Ardnor de-Droka byl obr dokonce i mezi minotaury, byl na něj hrozivý pohled… tedy když se narovnal a stál. Drsný, se širokými rameny a očima trvale podbarvenýma barvou krve. Vládce, který nedávno nastoupil na trůn, byl Nefeřin prvorozený a nejoblíbenější z jejích čtyř potomků, přestože s ním v poslední době poněkud začínala ztrácet trpělivost.

Ardnorovy komnaty byly naplněné ozdobami Ochránců. Na stěně visel zlatý symbol řádu – zlomená sekera. V křesle vpravo od postele ležel Ardnorův černý, zlatem lemovaný pancíř a přilba. Císařův oblíbený palcát a sekera visely na zdi vedle postele, snadno na dosah. Pokud se její syn z Krvavé noci něco naučil, byl to fakt, že je pro císaře rozumné mít zbraně po ruce.

Svalnatá postava se převalila na záda. Stejně jako všichni Ochránci měl symbol řádu dokonce i vypálený na hrudi. To byl Ardnorův vlastní nápad, způsob, jak vyzkoušet fanatickou věrnost jeho stoupenců.

Na opačné straně, vedle Nefeřina syna, ležela světle hnědá minotaurka, jedna z chrámových akolytek. Nefera si všimla prázdných číší a láhve od vína na nočním stolku, a nesouhlasně nakrčila nozdry.

Velekněžka obraz krátkým mávnutím ruky odehnala. Syn získal moc díky ní, měl však sklon k jistým pochybným aktivitám. Musí si s ním znovu promluvit, probudit jeho lepší já. Dohlédne na to, aby se stal největším císařem, o jakém kdy minotauři snili.

Nefera si připouštěla, že mnohé z toho, co provedla, udělala pro Ardnora. Ne pro Hotaka, a dokonce ani pro sebe. Zdráhavě si oblékala roucho moci, jen aby pomohla Ardnorovi.

Velekněžka si přitiskla ruku na prsa a zahleděla se vzhůru na matné symboly řádu, visící na hlavní stěně. Přízračný pták a zlomené topůrko sekery jako by nad ní čněly. Nefera si vzpomněla na sen, v němž byla poprvé požehnána silou, kterou tyto symboly představovaly… a s hořkostí si vzpomněla i na noc, kdy jí byla ona síla bez varování vyrvána přímo z duše.

To byla noc, kdy se vrátily hvězdy, souhvězdí, která dle víry mnohých znamenala, že se znovu ukázali bohové. Ať se však bohové vrátili či ne, zdroj její magie ve stejnou chvíli zcela zmizel. Spojení se přerušilo, duchové – všichni duchové – se vytratili a velekněžka se cítila oloupenější než kdykoliv předtím.

Hned onoho večera se Nefera zamkla ve své svatyni. Odmítala všechny návštěvy, dokonce i Ardnora, který se s ní neustále radil i teď, když byl trůn jeho. Dokonce ani její milovaný syn jí nesměl na oči.

Paní Nefera téměř nic nepila, a jedla ještě méně. Celé dny ležela na pódiu pod symboly Předchůdců. Útroby se jí svíraly a zrak zamlžil. V hlavě jí i při nejnepatrnější myšlence bušilo, přesto se však nedokázala neustále nemodlit, aby se k ní její bůh nějak vrátil. Velekněžka vlastně ani neměla jméno, jímž by mohla zmizelé božstvo volat, měla však jisté podezření. A tak po pěti dnech zoufalství Nefera konečně vykřikla jméno boha, o němž věřila, že je jejím patronem.

„Takhisis!“ zavolala. „Královno Propasti, copak jsi mne opustila?“

Ale ani tak troufalé prohlášení Nefeře nic nepřineslo. Bohyně nesestoupila a nepromluvila k ní ve snech. Takhisis, pokud to byla ona, minotauří kněžku opustila navždy.

S lampami, v nichž došel olej, a s vyhořelými svícemi se císařova matka choulila v úplné temnotě, ani spící, ani úplně bdělá. Chlad jí pronikal kostmi, ale jí to bylo jedno. Smrt se náhle zdála přitažlivá.

A potom… potom jakási přítomnost pronikla rubášem, halícím její mysl i duši. Nefera s ní nejprve odmítla hovořit, vzít ji na vědomí, neboť se bála, že to není nic než krutá hra její vlastní, bolestí zničené představivosti. Když však přítomnost nevybledla, ale začala prostupovat každou buňkou jejího těla, upadla zničená kněžka do extáze. Probojovala se ven z propasti v sobě a přijala tuto novou, úžasnou sílu.

Slyšel jsem tvou touhu… ozval se jí v hlavě hlas. Zatímco předchozí býval podezřele neutrální, tento naznačoval mužskou osobnost. Přišel jsem ti nabídnout spásu…

„Ano!“ vykřikla. „Prosím! Jsem tvá!“

Neferu vůbec netrápilo, že se nabídla novému božstvu tak rychle a ochotně.

Byla jsi opuštěna, tvá duše byla ponechána rozkladu, a to navzdory neutuchající věrnosti…

Minotaurka náhle ucítila hněv namířený na předešlého patrona. Ano, sloužila bez zakolísání, nedovolila, aby jí cokoliv nebo kdokoliv – kdokoliv – stál v určené cestě. Každý její dech patřil božstvu, a dostalo se jí tak mizerné odměny.

Ano… hoduj na tom… prodlévej v tom… zanechala tě prázdnou…

Ona? To slovo konečně potvrdilo kněžčino podezření. Ona. Pak to jistě musela být Takhisis. Nefeřin kypící hněv se proměnil v touhu po pomstě. Kdyby jen mohla popadnout bohyni za krk a uškrtit ji…

Královna je mrtvá… tvá pomsta se naplnila.

„Jsem – vděčná.“ Nefera mohla jen předpokládat, že tenhle nový bůh měl nějaký podíl na Takhisisině zkáze. To jen prohlubovalo její touhu, aby mu mohla sloužit.

Mohu ti poskytnout vše, co jsi měla, a ještě víc, má velekněžko, moc větší, než jakou ti mohla dát ona. Musíš udělat jediné, odevzdat se mi tak, jako ses odevzdala jí…

Opět bez váhání. „Ano! Ano! Udělám to!“

V temnotě uvnitř její mysli náhle zaplály oči. Byly bez zornic a měly odstín zelené, která Nefeře připomínala tlející hrob, navzdory tomu však necítila obavy.

Pojď ke mně… přikazovaly oči. Pojď…

Nefera cítila, jak se její duše odděluje od smrtelného těla. Plula k oněm očím, uchvácená představou toho, co bůh nabízel. Neviděla nic než ty oči.

Poznáš svého pána, minotaurko, a tudíž poznáš i mou nadřazenost nad vším živým… i mrtvým… Dívej se… dobře se dívej…

Neodtrhla by od těch očí zrak, dokonce i kdyby to bylo možné. Nejprve Nefera viděla ve zlověstně zelených bulvách jen sebe, ale pak její tvář náhle zmizela a nahradil ji obraz osamělé, vysoké stavby, věže z matného kovu.

Teď mě znáš, Nefero z Domu Droka.

Velekněžka ho znala, ale její hlad neustupoval. Odevzdala se tomu, z koho se později vyklubala Královna temnot. V čem je tohle rozhodnutí jiné?

Přísahej, že budeš má, tělem i duší… a budeš na smrtelné rovině mým hlasem, mou paží. Přísahej, minotaurko… přísahej…

„Ano! Při mých předcích, ano! Dej mi své dary! Prosím!“ Oči se zavřely a ponechaly Neferu prázdnotě, ale ne nadlouho. Přímo před ní vybuchla koule temného smaragdového světla. Minotaurka si jí sotva stačila všimnout, když ze středu koule vyrazilo cosi dlouhého, pokrouceného.

Ruka byla ještě vychrtlejší než její a pokrytá suchou kůží s nádechem mechové barvy. Zasáhla Nefeřinu hruď takovou rychlostí, až ji odhodila dozadu. Kutálela se pryč a křičela, ne bolestí, ale strachem, že její přání přece jen nebude vyslyšeno.

Když se velekněžka probrala, ležela znovu ve svatyni. Tentokrát však lampy svítily, přestože v nich nebyl olej, a plameny se mihotaly nad pahýly vypálených svíček. Nefera se rozhlédla po místnosti a spatřila neobvyklého, důvěrně známého ducha, páchnoucího jako něco, co tlelo v moři, ducha v otrhaném námořnickém plášti, který neukrýval kosti spáleného a potrhaného těla. Zetlelá ústa se nepohybovala, ale hlas přízraku se dotkl jejích myšlenek podobně jako předtím hlas boha.

Paní… řekl duch Takyr s náznakem úklony. Očekáváme tvé rozkazy…

Zatímco Takyr mluvil, připojoval se k němu nekonečný zástup stínů. Všechny přízraky do jednoho, které velekněžce sloužily a zmizely, když se objevily hvězdy, všechny se vracely. Znovu byly její.

Přesně v místě, kde se Nefery dotkla ta ruka, ucítila nával krve. Vzpomněla si na jiný čas a jiného boha. Vyskočila a proběhla kolem čekajících postav. Hnala se do soukromých komnat, hledala zrcadlo. A potom, s hrozivou fascinací, rozhalila roucho tak, aby odkryla místo, na které jí předchozí patron vypálil značku Předchůdců, již viděla jen ona sama.

Vyjekla, sklo jí vyklouzlo z prstů a roztříštilo se. Úder se hlasitě rozlehl kamennou komnatou. Pták byl pryč. Místo něho se kněžka uctivě dotýkala symbolu sekery, která byla znovu scelena. A místo aby byla zdvižená do výše, visela hlavicí dolů a vypadala rezavě.

V hlavě se jí znovu objevil obraz věže, zašlé věže, která, jak si Nefera opožděně uvědomila, stála na okraji bezedného srázu. Zašlá bronzová věž – symbol jejího pána a cejch, který teď nosila.

Morgion.

Paní Nefera procitla ze snu a znovu se dotkla tekutého obsahu mísy. Síla krve už téměř vyprchala. Brzy bude potřebovat čerstvý zdroj, obzvlášť s tím, co plánovala. Ale pro jeden pohled ještě postačí síla, která zbývá.

„Pojďte ke mně!“ přikázala, ale ne akolytkám.

Svatyně se okamžitě naplnila bezpočtem mrtvých.

Byli mladí, staří, nemocní, silní, ze všech vrstev minotauří společnosti. Někteří měli tváře i těla celé, neboť jejich smrt byla celkem pokojná. Mnozí jiní však zemřeli násilně a jejich hrozivá podoba konec zobrazovala až příliš zřetelně. Mrtví přicházeli k Nefeře v podobě, již měli přímo v okamžiku smrti. Válečníkům z bojišť zůstaly na hrdlech zející rudé šrámy a nejednomu chyběly končetiny. Lebky měli rozdrcené, tváře znetvořené tak, až se občas vůbec nedalo poznat, že jsou to minotauři. Ti, kdo trpěli mimo bojiště, však nebyli o nic méně hroziví. Spálení ohněm až na kost, zohavení boláky nebo morovými vředy, i oni vypadali jako z noční můry.

Pro Neferu nebyli ničím víc než magickým náčiním. Čerpala z nich, čerpala z magie, kterou shromažďovali z okolního světa… a potom ukázala na mísu.

Krev zabublala. Uprostřed se zformoval obraz. Začal se znovu vytrácet, ale velekněžčina vášnivá vůle kouzlo posílila a přinutila vizi, aby se objevila.

Prudce se nadechla. Ano, podle očekávání viděla masakr, avšak většina těch, kdo leželi na zemi, nebyli vzbouřenci, nýbrž nejlepší bojovníci císařství. Posekaná, tlející těla se táhla, kam až oko dohlédlo, a pokud mohla říci, vypovídala o jedné z největších porážek v minotauřích dějinách. Velekněžka zařvala, prudce se otočila od mísy a zapátrala mezi přízraky. Ať vypadali tihle duchové jakkoliv hrozivě, stále se dokázali bát a třásli se před jejím zlověstným pohledem.

V jedné řadě po druhé hledala Nefera terč svého hněvu, až nakonec, téměř překypujíc netrpělivostí a záští, vykřikla: „Bodare! Vím, že tady musíš být! Ukaž se! Poroučím ti!“

Jeden duch z řady zdráhavě vyplul dopředu, generál z řad Ochránců, který velel Škorpiónům.

Jako duše všech mrtvých minotaurů byl i on váben k Nefeře jako můra k plameni. Mrtví neměli na vybranou, neboť taková byla vůle velekněžky i boha, jemuž sloužila.

Generál Bodar se pohyboval velice pomalu. Hlavu držel sklopenou, rohy uctivě stranou. Na první pohled vypadal celý, dokonce ani na hrudi nebo na krku neměl jizvy.

Nefera zasyčela a poručila: „Podívej se na mě!“

Bodar zdráhavě vzhlédl… a odhalil pravou polovinu tváře, rozdrcenou i s čenichem.

Velekněžka se ušklíbla a prohlásila: „Zklamal jsi mě, Bodare! Tolik jsem ti slíbila, a tys mě zklamal! V téhle věci však nepřijímám omluvy.“

Duch se zavlnil, což bylo znamení obav.

„Takyre…“

Z davu vyplul hrozivý přízrak, páchnoucí mořskou hnilobou, a za ním se jako veliký, živý stín vlnil potrhaný námořnický plášť. Takyrova znetvořená tvář měla temný výraz dychtivého očekávání.

Paní…

„Generál Bodar už mi není k ničemu, živý ani mrtvý.“

Vlnící se záhyby Takyrova pláště se roztáhly, aby druhého ducha pohltily. Bodar zaječel, ačkoliv nikdo z živých kromě Nefery nemohl slyšet jeho zoufalý křik.

Takyr roztáhl paže, aby níže postavený stín objal – plášť je zahalil oba a Bodarův jekot prudce umlkl.

Nešťastný generál už velekněžku nezajímal. Znovu se zahleděla na krvavou scénu, rudé oči zkoumaly zkázu, uvrženou na jednu z jejích nejlepších legií a zlobří hordu. Zamračila se, rozhněvaná nejnovějším nezdarem.

Studovala starý chrám, snažila se dostat blíž, pohlédnout za hradby. Jako vždy však velekněžčin pokus proniknout hlouběji do pevnosti rebelů selhal. U klenutého vchodu ji cosi zablokovalo. Za hradbami necítila nic než černou prázdnotu, která jako by se jí vysmívala.

„Nic mi nezabrání!“ zařvala, ale navzdory jejím prohlášením a síle vůle se vize nezměnila.

Rozmáchla se rukou a mísa i s obsahem odlétla. Akolytky se daly na útěk a horda duchů se stáhla. Dokonce i Takyr, který mezitím dokončil odporný úkol, couvl před silou té zuřivosti.

Pak velekněžka ucítila, jak se její duše cosi lehce dotklo. Hněv okamžitě opadl a nahradil ho zbožný obdiv. Hleděla do prázdné temnoty a v duchu viděla bronzovou věž a v ní korunovanou postavu v kápi, usazenou na drolícím se trůnu.

Slyšel jsem tvůj hněv a slyšel jsem tvé prosby…

„Udělala jsem, co jste navrhl, přikázala jsem synovi poslat silnou legii a krvežíznivou hordu zlobrů, abychom rebely vyslídili… hlavně toho, kterého chrání on!“

A teď tam leží mrtví, tví skvostní vojáci i zlobři.

Sklonila hlavu. Nefera věděla, že následuje nemilosrdného boha, takového, který svým způsobem trestá za menší prohřešky než její předchozí božstvo.

Nevěš hlavu, řekl Morgion, neboť jsi udělala jen to, co jsem přikázal. Nepřítel je prozkoumán, přípravy hotovy. Tví legionáři a jejich někdejší spojenci splnili stanovený úkol. Nevědomky s sebou nesli můj polibek a teď ho předali našim protivníkům. Už působí. Buď ujištěna, že brzy bude následovat, co musí. Připrav se; až přijde rozkaz, budeš muset jednat, a to s veškerou mocí, kterou jsem ti dal…

S těmito slovy bůh zmizel z Nefeřiny mysli.

Když Paní Nefera přemítala nad jeho slovy, zaradovala se. Neselhala. Její bůh jí jen neřekl vše. Nezmínil se o daru, který ukryl mezi legionáři, daru, který teď předali nic netušícímu nepříteli.

„Morgionův polibek,“ zašeptala Nefera s úsměvem. „Ano, budu připravena, můj pane. Neselžu. Rebelové padnou… on padne…“

Velekněžka zamrkala a konečně vzala na vědomí druhou mísu. Sáhla do ní a smyla si z rukou sytě rudou tekutinu. Pak obrátila vladařský pohled k akolytkám.

„Postarejte se o to!“ Zatímco chvatně plnily příkaz, Nefera zvažovala další krok. Čekaly ji seznamy.

Seznamy nikdy nekončily. Dokonalosti říše nemohlo být dosaženo, dokud tu byli takoví, kdo neodevzdali vše, co mohli. Dokonce i v Nethosaku velekněžka stále nacházela další nevyhovující.

Zítra Ochránci vtrhnou na určená místa a posbírají povaleče i podezřelé z nepřátelského vztahu k státu, jejichž jména zaznamenala na pergamen. Nejnovější seznam už zabíral tři dlouhé svitky a stále rostl. Nethosak musí víc než jiná města prokázat dokonalou oddanost.

Když se obrátila, nečekaně jí vplul do cesty Takyr. Nefera zastříhala ušima, věděla, že musí mít k tak urážlivému činu dobrý důvod. „Máš novinky?“Takyr držel hlavu svěšenou na znamení toho, že ví, že navzdory svému zvláštnímu postavení může být i on potrestán, pokud se tak Nefera rozhodne.

Paní… paní… oči ho konečně vidí… je objeven…

Okamžitě věděla, o kom mluví. „Kde? Jak? Jak se mi dokázal tak dlouho vyhýbat? Přiveďte jeho ducha ke mně!“

Nemohu… Děsivý přízrak se odvážil zvednout oči. Je naživu.

„Naživu…“ Její podezření se potvrdilo. Právě on, ze všech stínů, měl být přitahován k ní, kdyby byl mrtvý.

„Kde?“

Mezi vzbouřenci v Kernu… zdá se, že spolu se skrytým.

Vzbouřenci! Zaslechla zvěsti, ale nedokázala je brát vážně… Její tvář však neprozrazovala žádné emoce.

„A teď?“

Takyrův bohatý plášť se zatřepotal, jako odraz jeho neklidu. Proto jsem ho byl schopen odhalit. Tvůj syn vyjíždí z pevnosti, paní, a s jistotou míří za dalším tvé krve.

To může být jen Maritia! Nefera náhle zcela ztratila zájem o seznamy. Bastion, který měl být utopený, teď nejen jede ke své sestře, ale předtím stál očividně po boku toho tajemného vůdce rebelů Farose.

Bastion… vzbouřenec!

Od okamžiku, kdy se ho vrah pokusil zabít na palubě lodi, po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Ardnor poslal jednoho z nejspolehlivějších Ochránců, a ten hlupák selhal, takže Bastion unikl. Teď si očividně více cenil vzbouřenců než vlastní rodiny. To je neomluvitelné.

Musela si být jistá. Sevřela pěsti, až jí klouby zbělely jako kosti. Bastion, kdysi věrný důstojník legií, možná Maritii prostě přináší zprávy. Mohly se týkat té chátry v Kernu a ostatních rebelů, roztroušených po Krvavém moři a Kurénu.

Nefera musela vědět víc. Něco ji napadlo. Je tu někdo, kdo je mimořádně vhodný k tomu, aby si s Bastionem poradil, ať je pravda jakákoliv. Koneckonců, už tak jí velmi, velmi mnoho dluží. Nechá ho, aby Bastiona vystopoval a odhalil, co je třeba pro dobro císařství udělat.

Při té myšlence se velekněžka krátce rozhlédla, ale manželův stín nebyl v dohledu. Nefera si to vyložila jako znamení, že je to dobrý nápad, jediný správný.

„Je čas splatit část dluhu, kancléři,“ zašeptala a už v duchu sestavovala vzkaz, který brzy odešle. „Nejvyšší čas…“

Kapitola 5
ZRADA VLASTNÍ KRVE

Měl být mrtvý. Mezi zlobry znamenala obvykle ztráta ruky ztrátu úcty a prestiže, a ve vládnoucí kastě znamenala ztráta prestiže obvykle to, že silnější soupeř záhy rozdrtil opovrhovanému a zmrzačenému zlobrovi lebku.

Přestože se však v posledních měsících dva ctižádostiví váleční vůdci o tuto tradiční hru o moc pokusili – a jelikož selhali, zahynuli dosti strašlivou smrtí – Golgren přežil nezraněn. A co bylo důležitější, jeho stisk – stisk jedné ruky, jíž svíral Kern i Blöde – jen zesílil.

Klapot podkov a skřípění kol označovalo cestu Golgrenovy karavany drsnou krajinou. Za koňmi a zakrytými vozy se zvedal prach, který halil do šedi řady válečníků, táhnoucích za ním. Kancléřovy nozdry zaplavoval odér zpocených koní, ale pořád to bylo mnohem snesitelnější, než kdyby jel za svými nemytými, zpocenými stoupenci. Sáhl jedinou rukou do váčku na opasku a vytáhl malou, oválnou nádobku z modrého křišťálu se zátkou připevněnou na tenkém zlatém řetízku. Uvolnil zátku, zvedl lahvičku k nosu a nadechl se. Do nozder mu zavanula jasmínová vůně. Parfém, ukořistěný z trosek příbytku jakéhosi urozeného elfa, na okamžik přehlušil pronikavější pachy.

Kancléř projížděl Blöde, aniž si dělal starosti, jak hluboko na území sousední zlobří říše pronikl. Za starých časů by něco takového vyvolalo mezi soupeřícími kmeny strašlivou válku. Během posledních let se však tolik věcí změnilo. Nejprve to byli lidé, Rytíři z Neraky, kteří přiměli zlobry spolupracovat, když vtrhli ve své žízni po dobývání do obou říší. Vpád rytířů urychlil Golgrenův vzestup k moci, protože byl mnohem chytřejší než tupohlaví náčelníci, sloužící Velkému chánovi.

A pak se objevil ten Uruv Suurt – minotaurus – jménem Hotak. Jeho ambice zrcadlily Golgrenovy vlastní cíle a zlobr využil plány minotaurů, aby na svou stranu získal další příznivce, ty zlobry, kteří byli rozčarovaní neúspěchy Velkého chána.

To, že přišli právě za ním, navzdory rozdílům, které mezi nimi byly, hovořilo o Golgrenově charismatu a vlivu. Rozhodně to mělo jen málo společného s kancléřovým fyzickým vzhledem. Podle měřítek svého lidu nebyl Golgren vysoký, a i když se narovnal, byl o hlavu menší než většina ostatních. A co víc, byl štíhlý a i obličejem se od ostatních zlobrů hodně lišil, tvář měl užší a méně plochou. Tupý nos se téměř podobal lidskému a místo klů měl Golgren jen dva pahýly, které byly výsledkem pečlivého pilování. Hustou černou hřívu, podobnou lví, měl čistou a učesanou. Kancléř se koupal, dokonce nutil své stoupence vozit pro něj za tímto účelem dva vozy s vodou, a užíval pižmový parfém, aby zakryl vlastní pach.

Oděv měl odolný, ale dobře ušitý. Na této cestě měl dlouhý pískově hnědý plášť, přehozený přes elegantní tuniku podobné barvy. Kilt, ušitý z kůže a plátna, mu sahal po kolena a byl minotauřího střihu a na rozdíl od většiny zlobrů nosil sandály s koženými řemínky omotanými až po lýtka.

Někteří tvrdili, že má Golgren v sobě část elfské krve, ale nikdo to nikdy neřekl v kancléřově doslechu. Jeho oči rozhodně naznačovaly zvláštní původ, neboť byly sice položeny pod těžkým obočím, ale na rozdíl od očí všech ostatních zlobrů měly mandlový tvar a byly smaragdově zelené. Tyhle oči však přehlédly máloco, a když se v souboji vůlí či moci měřily se surovými, černými bulvami ostatních příslušníků jeho druhu, nikdy nezakolísaly.

Golgren se vynořil zdánlivě odnikud, rychle stoupal mezi chánovými stoupenci a uchvátil moc kernského vládce, zatímco chán jen seděl a kouřil omamné esence z květů grmynu. Ostatní protivníci také rychle padli. Navzdory Donnagovi a zrádným Titánům získal celkem brzy i moc v Blöde, ačkoliv k tomu potřeboval trochu pomoci zvenčí, pomoci, které čas od času litoval.

Za kancléřem pochodovaly řady drsných válečníků s kyji, sekerami, oštěpy a dalšími, nápaditějšími zbraněmi. Řady se střídaly, vysocí šedí kernští válečníci, kteří na sobě neměli zbroj, v jedněch, a v dalších podsadití usedlíci z Blöde, místy s hnědší srstí, s přilbami a pancíři. Střídající se řady bránily tomu, aby se skupiny obrátily vzájemně proti sobě, protože když se někomu zachtělo boje, stačilo si vzpomenout, že má kamarády oběti přímo za zády. Zlobři sice byli spojenci, ale Golgren nebyl hlupák. Důvěřoval vlastním lidem méně než minotaurům.

Po obou stranách hordy válečníků se sunuli mastarkové, mohutná válečná zvířata s velkými kly, a nesmírně posilovali vším prostupující smrad vojska. Byli cvičeni k neustálé ostražitosti a několik čenichalo a nasávalo vzduch hadovitými, chápavými choboty. Na každém jeli dva poháněči, usazení za sebou. Druhý měl navíc luk a toulec a na širokých kožených řemenech přes zvířecí hřbety visela sada oštěpů. Mastarkové měli železné přilby se dvěma bodci, které dokázali používat společně s kly.

Obrovití tvorové také udržovali válečníky v tempu, neboť jejich plochá chodidla dokázala snadno rozšlápnout i zlobry. Svalnatá zvířata byla tak těžká, že každý krok provázelo hluboké zadunění. A pro případ, že by ani mastarkové nedokázali udržet válečníky na uzdě, kráčelo na vnějších křídlech několik hladových, syčících poddraků, které nikdy nepouštěli z provazu. Mohutní ještěři, využívaní k tomu, aby vyčenichali nepřátele, si také dokázali poměrně dobře poradit s jakýmikoliv vzpurnými jedinci v zlobřích řadách. Stačil i nejmenší náznak neposlušnosti a krotitelé se zubatými netvory vpadli mezi řady. Golgrenovo vojsko sice nemělo výcvik a kázeň Uruv Suurt, ale kancléř dobře věděl, jak je zastrašovat a udržovat v naprosté poslušnosti.

Vojsko pochodovalo členitou krajinou nejjižnější části Blöde, zdánlivě na lovu skupinek elfských bojovníků, kteří se uchýlili do téhle nehostinné krajiny, aby mohli znovu zaútočit na dobyvatele Silvanestu. V těchto dnech Golgren chtivě hleděl k bujné, zelené říši a vzpomínal na bohatší zem, kterou jeho lidé krátce drželi v prvních dnech invaze. Uruv Suurt rychle poslali další legionáře, aby zabezpečili větší část severní hranice území, které teď nazývali Ambeon, a ponechali zlobrům jen roztroušené a zpustlé části.

Golgren mlčky vycenil zuby – ostré, zažloutlé zuby šelmy, které ho zřetelně řadily k příslušníkům surové rasy, přestože se navenek pokoušel o kosmetická zlepšení – a nečekaně vyštěkl rozkaz na jezdce vedle sebe.

Zlobr v pancíři zvedl k tlamě zakroucený kozí roh a zadul dva drsné tóny. Když to udělal, Golgren i jezdci za ním přitáhli koním otěže a zastavili a zástup za nimi je následoval.

Slunce už bledlo. Na rozdíl od minotaurů, kteří by nasadili hlídky, vyslali zvědy a bezpochyby nahlédli pod každý kámen, jestli se tam neskrývají nepřátelé, horda se prostě zastavila a klesla na zem. Poháněči a krotitelé odvedli mastarky a poddraky ke krmení. Oba druhy zvířat dokázaly navzdory velikosti přežít ze zdrojů vyschlé krajiny a studenokrevní ještěři zvládli obzvlášť dlouho vydržet bez většího úlovku. Válečníci se shlukli do menších skupin a začali vytahovat sušené maso, které nosili na cestách s sebou. Několik se pustilo do hraní hazardních her a házeli ohlazenými kousky kostí se značkami po stranách nebo sázeli na výsledky zápasů. Jiní se prostě usadili a rovnou se uložili ke spánku.

„Harum i kyat!“ vyštěkl Belgroch, zlobr s malýma očima, který dohlížel na Golgrenovy potřeby, především na stavění a přípravu kancléřova stanu. Tlustý zlobr byl odpornější verzí svého staršího bratra Nagrocha, který měl obličej jako ropucha a byl Golgrenův zástupce. Oba pocházeli z Blöde, ale už dávno vsadili na kancléře – což samozřejmě nevylučovalo změnu strany, kdyby se štěstěna náhle obrátila k jednorukému zlobrovi zády.

Belgroch sesedl, vzal spletený bič s devíti ostrými kovovými háčky a švihl jím směrem k druhému z dvojice vozů, jedoucích za nimi. Ze zadní části plachtou zakrytého vozu, který stále nesl na bočnici stopy solamnijského znaku, vyskočili další dva zlobři původem z Blöde. Tasili meče a zařvali dovnitř.

Řinčení řetězů ohlásilo tucet otrhaných postav. Unavení otroci, vyzáblí a potlučení – někteří byli lidé, jiní elfové – se jeden po druhém vlekli dolů z vozu. Mnozí vypadali stejně špinaví jako zlobři a kůži měli posetou skvrnami od nemocí a bičování. Oči měli netečné, neboť je už dávno připravili o veškerou naději, o všechen život.

„Harum i kyat!“ zopakoval Belgroch a ukázal na druhý vůz. Otroci k němu s občasným zasténáním odklopýtali. Začali ze zadní části druhého vozu vykládat dřevěný rám a skvrnitou kůži, tvořící Golgrenův stan.

Zatímco lidé a elfové stavěli konstrukci, pobízeni bolestivými biči, Nagroch, který předtím odjel s malou skupinou dopředu, se vrátil ke kancléři.

„Nikdo ve skořápce,“ tiše hlásil odporný, poďobaný zlobr svou nejlepší obecnou. Myslel tím Solamnijce a Rytíře z Neraky. Golgren požadoval, aby se jeho nejbližší služebníci naučili nejrozšířenější jazyk. Obecná řeč byla v tomto věku jazykem civilizace a Golgren se považoval za stejně civilizovaného jako největší králové západu nebo jeho vlastní zářní předkové.

„Žádný špičatý uši,“ dodal Nagroch. Tak označoval elfy. „Zvědi říkají ani žádný Uruv Suurt.“ Nagroch, který strávil celý den na žhavém slunci navlečený v otevřené přilbě a rezavém pancíři, smrděl ještě hůř než obvykle. Naklonil se blíž a se širokým, hladovým úsměvem odhalil špinavé hnědé zuby. „Žádný Uruv Suurt dny na jih. Zahnout na jih, jenom nehoda, a…“

Golgren si ho káravě přeměřil a zarazil pobočníka v půlce věty. „O tomhle už ani slovo, jasné?“ Mnohem statnější zlobr couvl před pohledem kancléřových přivřených očí, které si ho bez mrknutí měřily. Nenapadlo ho pochybovat o tom, že rozčilený Golgren by ho i bez jedné ruky zabil jednou ranou. „Už nikdy… dokud neřeknu…“

Kancléř si upravil řetěz na krku. Přitom se mu pod tunikou na hrudi pohnul velký předmět. Nagroch se zašklebil a skvrnitá kůže pobledla.

„Ano, příteli Golgrene, ano! Nevšímej si hlupáka! Jenom žert, nic víc!“

Před dalším káráním ho zachránil Belgrochův příchod. Mladší bratr se poklonil tak hluboko, jak mu tlusté břicho dovolilo, a ohlásil: „Stan je vztyčený, kancléři!“

Golgren přikývl. Už se po dvojici ani neohlédl a zamířil ke kruhové stavbě. Stan byl o polovinu vyšší než zlobři a dost prostorný, aby se do něj pohodlně vešel skoro tucet svalnatých válečníků. Jako stanová celta sloužila silná šedá kůže z hnědého mastarka. Otroci, kteří stan postavili, teď klečeli u vchodu s rukama nataženýma vpřed a tvářemi přitisknutými do prachu. Nad nimi stáli dva strážci s biči a ostražitě je sledovali. I oni lehce sklonili hlavy ve strachu a respektu ke Golgrenovi.

Kancléř se mírně sehnul a vešel dovnitř. Spokojeně si prohlédl vnitřek, který už otroci naplnili jeho věcmi. Uprostřed visela od stropu zapálená olejová lampa. Celou podlahu pokrývaly husté kožešiny. Na malém, oválném stolku, jehož dřevěné nohy se daly při převozu vyjmout a složit, ležely měchy s vínem.

Za Golgrenem vklouzla do stanu mladá elfka, oblečená jen v kozí kůži. Na rozdíl od ostatních elfů byla její jemná, bělostná kůže bez úhony a dlouhé vlasy byly očividně nedávno umyté a rozčesané. Také voněla stejnou jasmínovou vůní, jakou nosil kancléř u sebe, což nebylo vůbec překvapivé vzhledem k tomu, že používala majetek jeho domácnosti. Dokonce i se spoutanými kotníky a zápěstími se stříbrovlasá elfka pohybovala ladně. Nejspíš jí bylo několik set let, ale vypadala jako mladá žena na pokraji dospělosti. Široké, téměř křišťálové oči halily dlouhé řasy a rysy měla půvabně řezané.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Říše krve.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.