Erevis Cale

v nakladatelství FANTOM Print

Soumrak

Příchod noci

Půlnoční maska

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2005 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Terese Nielsen

Translation Jan Kovář

ISBN 978-80-7398-631-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-632-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Což je doklad toho, jak velice jsme v moci bohů

a málo svými pány.

– William Shakespeare

Hamlet

Prolog
Ssessimyth

Ssessimytha obestírala temnota hlubiny. Hladily ho mocné proudy, které plynuly přes jeho nateklé, rozbolavělé tělo. Lenivě si vzpomněl, že kdysi, v dávné minulosti, v těch proudech plaval a lovil. Vše živé na míle daleko před ním tehdy strachy prchalo. Ale dnes už ne. Neopustil dno už celá staletí. Od chvíle, kdy nalezl Zdroj, se téměř vůbec nepohnul.

Plačtivé volání stoupající z hlubin poprvé dolehlo k Ssessimythovým uším před dávnými věky. Lákalo ho k sobě až na hluboké mořské dno, k patě potopeného útesu, kde se kupily rozvaliny. I ten jediný slabý pulz – stěží patrný kontakt s jeho vědomím – stačil, aby vybudil Ssessimythovu mysl a příjemně mu rozechvěl celé tělo. Ssessimyth se volání okamžitě poddal. Nadšeně se vydal vodou dolů do temnoty, kde začal bez váhání bourat pozůstatky zničeného města, vyvaloval balvany, kácel sloupy, shazoval budovy a čeřil bahno, až nakonec…

Nalezl, co hledal. Spočívalo to pod vrstvou usazenin, uprostřed trosek starobylého města, v němž to kdysi dávno vzniklo. Leželo to hluboko, částečně začleněné do pevného podloží skalnatého mořského dna. Třpytivé plošky té věci Ssessimytha uchvátily. Jejich měkká, oranžová záře byla tím jediným, co osvětlovalo hlubinu, a hypnotický hlas Zdroje zase tím jediným, co přineslo osvícení Ssessimythově duši.

Natáhl dvě chapadla, aby se toho dotkl, a už první kontakt ho navždy změnil. Okolní svět se pro něj stal téměř okamžitě zastřeným a nepodstatným, zatímco svět jeho mysli a mysli Zdroje – jejich společné mysli – pro něho najednou začal představovat celý vesmír.

Zdroj po nějakém čase umlkl a volání do okolního světa už se neozývalo. Ssessimyth všechny nářky pohlcoval, dokud se Zdroj nepodvolil a neupadl do bezmocné, ospalé dřímoty. Nyní už promlouval pouze k Ssessimythovi, a ten měl celý vesmír Zdroje jen pro sebe.

Skutečný svět vnímal Ssessimyth pouze vzdáleně. Cítil, jak na něm a všude kolem něj leží zbořené chrámy, obchody, akademie, sloupy a poničené sochy. Hromady kamenných trosek ho tížily, ale on se do nich v průběhu let zavrtával stále hlouběji, aby se ke Zdroji dostal co nejblíže. Ležel u samotných kořenů zdevastovaného města. Lidé, kteří ho kdysi vystavěli, byli dávno mrtví, zahubení vinou pošetilosti nejmocnějšího z nich. Když je Zdroj začal volat, nikdo už tu nebyl, nikdo ho neslyšel. Nikdo kromě Ssessimytha. Město se stalo jejich hřbitovem a Ssessimythovým rájem.

Nehybně ležel v objetí rozvalin, v samém středu stvoření. Panovalo tu ticho a tma. Spolu se Zdrojem tvořil jednotu. Byl to stav, na kterém nechtěl nic měnit.

Ležel v bahně, nasával, co mu Zdroj nabízel, a byl spokojený.

V okolních tunelech vnímal pohyb svých přisluhovačů. Nalezli ho několik stovek let poté, co se propojil se Zdrojem. Považovali ho za boha a začali ho uctívat. Někdy je ohromil tím, že využil Zdroj k myšlenkové komunikaci s jejich kněžími. Členové kmene mu přinášeli oběti, maso, které požíral svým zobanem, a čistili mu otevřenou ránu na hlavě.

Tato rána a neustálá bolest představovaly Ssessimythovu oběť Zdroji, jeho sebetrýznění. Za odměnu dostal od Zdroje celý vesmír.

V průběhu staletí se snažil přiblížit měkkou tkáň svého mozku až přímo k tělu Zdroje. Nakonec se mu to podařilo a mozkem se ho dotkl. Tělesný kontakt, ještě posílený vnitřní jednotou myslí, mu rozšířil vědomí a proměnil ho v něco, co bylo víc než smrtelný tvor, třebaže méně než božstvo.

Neotevřel oči, aby se na přisluhovače podíval, i když věděl, že se právě chystají provést nedaleko jeho těla nějaký rituál. Ve skutečnosti neotevřel oči už několik desítek let. Vše, co si chtěl prohlédnout, viděl vnitřním zrakem, prostřednictvím snící mysli Zdroje. Myšlenky přisluhovačů vnímal v okolí jako pouhé vzdálené ozvěny.

V duchu prožíval minulost – celé dlouhé věky, které již dávno minuly. Zakusil nadšený, děsivý okamžik, kdy se Zdroj zrodil, a cítil, jak se z nicoty povznáší k uvědomění sebe sama díky síle kouzla jednoho arkanisty. Viděl město vystavěné na vrcholku hory, která se vznášela v oblacích. Viděl, jak umění a věda těch, kdo žili na povrchu, stoupá k závratným výšinám. Prožíval život i smrt tisíců a z rozmaru občas vnímal jejich zážitky.

Byl svědkem pádu města a jeho smrti. Magie, která ho udržovala ve vzduchu, selhala – dočasně tehdy selhala všechna magie – a město se zřítilo do moře. Jediným přeživším zůstal Zdroj, který setrval sám v temnotě. Tuhle událost prožil Ssessimyth jen jedinkrát, znovu už nikdy.

Přitlačil své obří tělo ke Zdroji o něco blíž a jeho povrch se mu zanořil o malý kousek hlouběji do mozku. Hlavou mu projela ostrá, bodavá bolest, ale spolu s ní i vzrušení. Jeho chapadla sebou škubla v mírné křeči. Rozvaliny se pohnuly, kameny se posunuly a Ssessimyth věděl, že se ze dna zvedl oblak zvířeného bahna a usazenin.

Mezi přisluhovači vycítil obavy, ale také potěšení. Jakýkoliv pohyb jeho těla považovali za příznivé znamení. Bezpochyby měli za to, že je to odpověď na jejich rituál. Kněží té noci pravděpodobně zorganizují lov a polapenou kořist mu předloží jako obětinu.

Palčivá bolest v hlavě pominula a zanechala po sobě pouze tupý tlak, vzrušení a úžas. Nechal chapadla opět klesnout na původní místo na mořském dně a v mysli se mu začaly odvíjet další příběhy z minulosti. Byl arkanistou, který pronikal do zákoutí a tajů Tkaniva; byl kurtizánou, která musela uspokojovat výstřední přání vrchnosti; byl knězem Kozaha Hřmícího, jehož kázání posílala do bitev tisíce mužů.

Hltal sny, které Zdroj snil – během jediné hodiny stokrát žil a stokrát zemřel, jedl, pil, pářil se, zvracel, miloval, smál se, nenáviděl, plakal a zabíjel – vše v říši mentálního vesmíru, v němž existoval pouze on sám a Zdroj.

Jeho tělo mezitím celou dobu nehybně leželo v chladné temnotě.

Byl spokojený a nechtěl na tom už nikdy nic měnit.

Kapitola 1
I ty nejlepší plány…

Cale letěl dolů z věže a měl pocit, že pád trvá příliš dlouho. Kolem uší mu skučel vítr. Z těla se mu oddělovaly stíny, které se za ním musely táhnout jako temný ohon nějaké komety.

Nad hlavou mu znělo zdrcené, rozzuřené kvílení Lebek a pukání skal. Kaverna se rozpadala na kusy a její padající části rozbíjely trosky netherilského města na jejím dně. Vzduch nedaleko od něj prořízl blesk a po něm zlověstně vyhlížející zelený paprsek – špatně mířená kouzla seslaná Lebkami.

Magadon a Jak letěli s ním a křičeli strachy. Oba je držel za pláště a oni se na oplátku křečovitě drželi jeho. Stíny, tryskající z jeho těla, se spojily a všechny tři je obklopily.

Podlaha bortící se jeskyně se rychle blížila. Pád už trval moc dlouho a brzy měl být u konce. Cale musel něco udělat, jinak ho i s přáteli čekala smrt.

Tmu ve svém okolí vnímal úplně stejně jako rychle proudící vzduch – jako hmotnou přítomnost něčeho, co ho hladí po kůži. Její dotek byl něžný a svádivý jako dotek milenky. Takhle Cale vnímal temnotu vždycky.

Otevřel mysl a naladil se na překryv mezi Základní sférou a Sférou stínu, na spojení, které žilo ve stínech, ať už byly kdekoliv. Natáhl se pro něj, mentálně ho uchopil a přinutil temnotu, aby je všechny přenesla z jedné sféry do druhé. Ve stejné chvíli kouzlem odčaroval setrvačnost jejich pádu.

Zvuky odezněly. Pohltila je čerň. Během jediného úderu srdce se všichni přesunuli mezi světy.

Leželi tváří na studené, vlhké skále Sféry stínu. Lebky byly pryč, rozvaliny města také. Byli tu jen oni sami, v naprosté tmě, ale byli naživu.

Dech jeho přátel se ozýval prudce a přerývaně. Odněkud bylo slyšet tiché kapání vody. Vzduch tu byl zatuchlý a prostoupený ohavným pachem něčeho cizího.

Cale se nehýbal, zatímco mu tělem projížděly záchvěvy ostré bolesti – průvodní jev léčivých schopnosti jeho stínového těla, které si samo hojilo ošklivé rány, jež mu způsobil Rozklan.

Rozklan.

Cale se posadil, a jakmile to udělal, na všechno si vzpomněl. Rozklanova zrada byla součástí plánu, nebo si to Cale alespoň myslel. Pokud to nebyl jen sen…

Vedle něj se s heknutím překulil Magadon, který stále ztěžka dýchal.

„Démonovy zuby,“ zaklel a jeho hlas proťal okolní ticho.

Poblíž Magadona se posadil i Jak. Slepě pomrkával vytřeštěnýma očima. „Vůbec nic nevidím. Jsi tady, Cale?“

Cale už si na svoji schopnost dokonalého vidění ve tmě tak zvykl, že zapomínal na ostatní, kteří tak dobře neviděli. Prostor, kde se nacházeli, byl černý jako srdce ďábla a naplněný temným ovzduším Sféry stínu.

„Tady jsem, mrňousi,“ odpověděl a natáhl ruku, aby se dotkl Jakova ramene. Půlčík ji uchopil a krátce stiskl.

„Rozsvítím nám,“ řekl Magadon. Otevřel batoh a začal v něm hledat svítící tyč. Cale si vzpomněl, že Magadonova pekelná rodová linie mu také umožňuje vidět ve tmě – možná ne tak dobře jako Caleovi, ale dostatečně.

Cale se postavil a trhl sebou, když se mu zacelila poslední hluboká rána.

„Nemůžou nás tu Lebky vystopovat?“ vyslovil své obavy Magadon, zatímco se probíral batohem.

Na to Cale nepomyslel. „Nevím, jak by to mohly udělat,“ odpověděl po krátké úvaze. Pokud věděl, jeho schopnost procházet stíny po sobě nezanechávala žádné viditelné stopy.

Průvodce přikývl, nahmátl v batohu svítící tyč, hodil ji na zem a alchymistická substance na jejím konci se probudila k životu. Magadon zářící tyč zvedl, podržel ji nad hlavou a její tlumené světlo odhalilo vnitřek jeskyně. Temnota se z dosahu její záře stahovala jen velmi neochotně.

Jak s Magadonem v náhlém světle zamžikali, zato Cale měl pocit, jako by mu jas tyče ukradl něco z jeho podstaty. Navzdory bodavé bolesti v očích si je odmítl zastínit. S úlevou zaznamenal, že jeho stínová ruka nezmizela. Pokud se nejednalo o skutečné denní světlo, zůstávala na svém místě.

„Sféra stínu,“ vyslovil Jak to, co bylo zjevné. „Ale kde tentokrát? Tady jsme předtím nebyli.“

Nad hlavou se jim klenula velká přírodní jeskyně. Nerovnou podlahu tvořily uvolněné balvany a stalagmity. Ve stěnách z kamene se otevírala nepravidelně tvarovaná ústí tunelů vedoucích dál do temnoty. Na některých místech na podlaze ulpívaly skvrny černé, olejovité kapaliny, jejíž hladina se ve světle svítící tyče leskla jako leštěný čedič. Ze stropu posetého stalaktity kapala voda a hromadila se v tmavé tůni uprostřed jeskyně. Tůň byla černá jako gagát. Vzduch působil těžce a nehybně, jako by v sobě ukrýval hrozbu.

„Jsme ve Sféře stínu a hádám, že někde v oblasti, která se podobá našim Temným říším,“ přemítal nahlas Magadon, zatímco vstával. „Neplňte si měchy místní vodou a nedotýkejte se stěn. To na nich je nějaký lišejník, ale druh, který jsem ještě nikdy neviděl.“

Jak přikývl a ve tváři měl zamyšlený výraz. Zvedl oči ke Caleovi.

„Jsi v pořádku? Vyléčily se ti ty rány?“

Když se k němu Cale obrátil s odpovědí, Jak se na okamžik zhrozil, ale rychle úlek zamaskoval.

„U temna, pořád si nemůžu zvyknout, jak tady vypadají tvoje oči,“ vydechl půlčík.

Cale cítil, jak se červená.

„Nic mi není,“ odtušil. Natáhl ruku a pomohl Jakovi na nohy. Pak prostrčil prsty dírami, které mu ve zbroji a v plášti udělaly Rozklanovy šavle. Podobné díry měl i na zádech. Hluboké rány, které mu pronikly celým tělem, už měl zahojené. „A co vy dva?“

Jak i Magadon byli oba bledí, vyčerpaní a očividně posekaní a zranění. Nepřátelské drápy jim potrhaly pláště, proděravěly zbroje a pronikly až do masa.

„Já jsem celkem v pořádku,“ prohlásil Magadon a přešel ke břehu tůně. Poklekl a zíral na tmavou hladinu. Smočil v ní dva prsty, přičichl k nim a pak si je otřel do kalhot.

„Mně taky nic není,“ ozval se Jak. „Zabili jsme jednoho slaada, Cale. Toho malého. Ten druhý…“

Magadon vstal a skočil Jakovi do řeči. „Spěchali jsme za tebou, a tak jsme ho nechali naživu, ale očarovaného. Možná zemřel, když se jeskyně zhroutila.“

Cale o tom pochyboval, ale nechal si to pro sebe.

„Měli jsme ho zabít,“ zalitoval Jak a sáhl si do váčku u pasu pro dýmku. „Čistě pro jistotu.“ Vytáhl dřevěnou dýmku, tu, kterou dal Rozklanovi a již po něm zabiják nahoře na věži hodil. Jak si nevzpomínal, kdy ji sebral, ale před jejich útěkem se všechno seběhlo velice rychle. Chvíli ji pozoroval, pak se rozpřáhl a kolem Magadona ji hodil přímo do tůně. Zmizela pod hladinou. Vytáhl svoji druhou dýmku – tu hezčí, se slonovinovou hlavičkou – a vstrčil si ji do úst. Zamračeně ji začal žmoulat mezi rty, ale nezapálil si. Přes troubel pak řekl: „Za to, co udělal Drasek Rozklan, mu osobně vrazím do těla loket oceli.“ K Magadonovi dodal: „Nebylo by to poprvé, Magu. Krysa jedna zentská.“

Cale ale už tušil, že půlčíkovo rozčilení není na místě. Otočil se k Magadonovi a zeptal se: „Vzpomínáš si, co se stalo mezi tebou, mnou a Rozklanem, když jsme byli ve Sféře stínu poprvé?“

Jak zvědavě vzhlédl a čelo mu zkrabatily vrásky.

Magadon chtěl promluvit, ale pak se zarazil a jen přikývl. „Erevisi, myslel jsem, že to bylo celé jenom sen, nebo že jsem to viděl, když jsem meditoval. Někdy se stane, že mi mysl vezme přání, a to se projeví jako skuteč…“ Rychle zmlkl a usmál se. „To je jedno. Vzpomínám si. Začal jsem si to vybavovat těsně po tom, co jsem Rozklana uviděl nahoře na věži s tím slaadem.“

„Co sis začal vybavovat?“ zajímal se Jak.

Cale přikývl a byl rád, že mu někdo osvěžil jeho vlastní mlhavou paměť. Byla to právě Rozklanova zrada – ta, kterou mu Magadon sám psionicky vpravil do mysli – jež se stala spouštěcí událostí s úkolem přimět průvodce i Calea vzpomenout si na společně vymyšlenou lest.

„Takže co bude dál?“ zeptal se Magadon.

Jak si vyňal dýmku z úst a oba je pozoroval přimhouřenýma očima.

„O čem to tu vy dva mluvíte?“

Po Magadonově otázce se Caleova mysl rozběhla na plné obrátky. Nejprve pomyslel na Rozklana a na Varru, pak se rychle rozhodl.

„Zpátky do Přístavu Lebek,“ oznámil. „Půjdu jenom já a nebude to na dlouho.“

Chtěl se přesvědčit, jestli město stále stojí, ověřit si, že je Varra v pořádku.

„Do Přístavu Lebek?“ vrtěl hlavou Jak. „Proč bychom se tam měli vracet? A ptám se znovu – o čem to tu vy dva u Sedmi nebes…“

Magadon pohlédl Caleovi zpříma do očí a také zavrtěl hlavou. „Do Přístavu Lebek se nemůžeme vrátit, Erevisi. Ne hned. Rozklan na nás spoléhá.“

„Rozklan!“ vykřikl Jak.

„Kvůli tomu, co jsme udělali, se možná celá jeskyně co nevidět zřítí,“ připomněl Cale. „Jsme odtamtud pryč jenom několik okamžiků. Musím zpátky, Magu. Dostanu ji ven.“

Magadon se nezeptal, koho měl Cale na mysli. Místo toho znovu zavrtěl hlavou a řekl: „Chápu, že to chceš udělat, ale pokud se měla celá jeskyně zbortit, už k tomu došlo. Ona je buď naživu, nebo… není, a ty už to teď nemůžeš ovlivnit. Zato Rozklan, ať už je kdekoliv, si co nevidět vzpomene, co se stalo, stejně jako my. Kvůli tomu je zranitelný. Slaadi se umějí dorozumívat telepaticky a máme podezření, že dovedou také číst cizí myšlenky.“

Cale zaváhal. Magadon si toho všiml a dodal: „Důvěřoval ti, když s tím předtím souhlasil. Musíme ho podpořit. Do Přístavu Lebek se můžeme vrátit potom. Já půjdu s tebou. A Jak taky.“

„Já taky?“ zeptal se nevěřícně Jak. „No tak to mome…“

„Ale ne teď,“ doplnil rychle Magadon. „Teď musíme dokončit, co bylo v plánu.“

„A to je co, u všech pekel?“ zvolal Jak.

Cale se na Magadona díval a v očích neměl hněv, pouze zmar. Věděl, že Magadonova slova dávají smysl, ale zároveň cítil, že nechává Varru na holičkách. Zkusil svou poslední šanci. „Určitě jsi na Rozklana napojený?“

Kdyby Magadon s Rozklanem nenavázal smyslový kontakt, neměli by sebemenší naději zjistit, kde se právě nachází. Cale sám nevěděl, jakou odpověď chce od Magadona slyšet.

Magadon přikývl a odvětil: „Od chvíle, kdy jsme vstoupili do kopule nahoře na věži. Erevisi, pokud si bude muset před Cestovatelem na něco hrát, bude očekávat naši pomoc…“

Cale si povzdechl a přikývl. Průvodce měl pravdu. Rozklan mu doopravdy věřil. Cale se potichu pomodlil k Masce, aby ochránil Varru do doby, než se bude moci přemístit zpátky do Přístavu Lebek.

Pokud ještě nějaký Přístav Lebek vůbec existuje.

Naštvaný a přehlížený Jak se postavil mezi ně, namířil na Calea dýmku a zopakoval: „Ptám se naposled. O čem to tu, u všech pekel, mluvíte?“

Cale se usmál a pravil: „Promiň, mrňousi.“ Stručně Jakovi vyložil plán, který vymysleli při minulé návštěvě Sféry stínu: Magadon vložil do Rozklanovy mysli skryté nutkání, aby je v příhodný okamžik zradil a přidal se ke slaadům. Díky tomu doufali, že se vrah dostane blíže k Cestovateli a ostatním poslouží jako maják, podle něhož ho potom najdou. Aby se Rozklan vyhnul odhalení ze strany slaadů, kteří pravděpodobně dokázali číst myšlenky, Magadon jim všem třem celou podstatu lsti i vzpomínky související s jejím zosnováním vymazal z paměti. Měly se znovu vynořit ve chvíli, kdy dojde ke spouštěcí události – Rozklanově domnělé zradě. Rozklanův spouštěcí mechanismus byl jiný. Na plán si měl vzpomenout v okamžiku, kdy poprvé uvidí Cestovatele.

Jak vše mlčky vyslechl a nestačil valit oči. Nakonec promluvil. „Je tam jenom nastrčený? No to mě spalte. Vždycky, když už si myslím, že mu vidím až do toho jeho černého, prohnilého srdce…“

„Nebyl jsi v tom sám,“ přiznal Magadon.

Jak si vložil dýmku do úst a vzhlédl ke Caleovi s mírně ublíženým výrazem ve tváři. „Tohle jste mi mohli říct taky.“

„Já vím, mrňousi,“ odpověděl Cale. „Nešlo o důvěru. Říkal jsem si, že čím míň nás to bude vědět, tím líp. A chtěl jsem, aby toho aspoň jeden z nás nebyl součástí, kdyby se něco pokazilo. Kdybychom začali všichni tři bláznit, potřeboval jsem někoho, kdo by se do toho vložil a napravil to.“

Zdálo se, že to Jaka uklidnilo. Zamyšleně okusoval troubel a pak promluvil: „Docela dlouho vám tehdy trvalo, než jste na tu léčku přišli. Taky jste přitom mluvili nějakou cizí řečí, Cale. Co to mělo být?“

„Něco dalšího?“ obrátil se Cale k Magadonovi. „Nějaká jiná možnost?“

Magadon potřásl hlavou. „Možná, ale nedozvíme se to, dokud si nevzpomeneme.“

„Šejdířovy chlupaté prsty,“ zamumlal tiše Jak.

Cale souhlasil. Už jen představa, že má možná v hlavě něco, co mu tam bylo vloženo, ale on vůbec netuší, co to je…

Někde v dálce se z tunelů ozval šepot a syčení. Ozvěna zvuků se pomalu vytrácela a nakonec utichla. I tak je ale tvorové žijící v Temných říších Sféry stínu už zaslechli nebo možná spatřili jejich světlo.

Všichni tři měli v rukou zbraně dřív, než se stačili znovu nadechnout. Jak schoval dýmku do kapsy a olízl si rty.

„Neměli bychom se tady zdržovat dlouho,“ poznamenal.

Z Tkanivové čepele kanuly stíny stejně jako z Caleovy kůže.

„Taky že ne,“ přisvědčil Cale. „Magu, ukaž mi, co vidí Rozklan. Na můj povel vyrazíme. Počkáme, až se ukáže Cestovatel, zjistíme, co je zač, a pak se na něj vrhneme se vším, co máme.“

Magadon přikývl, zavřel oči a soustředil se. Hlavu mu obklopila fialová aureola a pak průvodce zvedl volnou ruku. Cale ho za ni chytil.

A viděl.

* * *

Rozklan si posté vyčinil, že probodnutého Calea nezabil. Pořád nechápal, proč to neudělal. Své protivníky nenechával nikdy naživu. Stačilo jedinkrát švihnout šavlí, otevřít Caleovi hrdlo, a První Pána stínů by byl minulostí. Mohl mu způsobit takové zranění, že by mu nepomohly ani léčivé schopnosti, které měl jako přízrak.

Nedokázal své selhání nijak vysvětlit. Když si ten okamžik znovu vybavil, měl pocit, jako by ho v tu chvíli ovládal někdo jiný. Vzpomínky na události z vrcholu věže měl v podivné mlze.

Zapudil výčitky s tím, že je nesmyslné se jimi zabývat – nepřinášely mu nic dobrého. Nyní se musel soustředit na dění v přítomnosti. Balancoval na ostří nože a byl si toho vědom. Spojenectvím se slaady se pustil do riskantní hry, protože věděl, že se na ně nemůže spolehnout. Mohli se kdykoliv obrátit proti němu.

Netušil, kam ho s sebou vzali. Z bortící se jeskyně nedaleko Přístavu Lebek se i s ním teleportovali na povrch, odkud mentálně komunikovali se svým pánem, Cestovatelem, a potom se znovu teleportovali…

Sem.

V zorném poli měl Azriima, toho marnivce, stál vedle něj z jedné strany ve své oblíbené podobě půldrowa. Po druhé ruce mu stál druhý slaad, ten hloupý, Dolgan. Zdálo se, že už se oba zotavili ze zranění, která utržili ve věži Lebek.

„Kde to jsme?“ vyzvídal Rozklan.

„Doma,“ odpověděl Azriim.

Nacházeli se uprostřed polokulovité komnaty s jemně ohlazenými zdmi. V kameni nebyla vyražena žádná okna a stěny nebyly zděné, přestože vypadaly velmi hladké. Rozklan z toho usoudil, že jsou v podzemí. Suchý vzduch tu jemně voněl po lécích nebo nějakých alchymistických preparátech. Jejich vůně zabijáka mírně dráždila.

Podlahu pokrýval tlustý koberec a jediné světlo tu zajišťovala tlumeně svítící zelená koule ve vzdálenější části místnosti. Koule žhnula pouze natolik, aby vytvořila na stěnách stíny. Rozklan neviděl téměř nic. Po podlaze se povalovaly menší hroudy nepravidelných tvarů a Rozklanovi chvíli trvalo, než v nich rozpoznal polštáře a nábytek. Pomyslel si, že v lepším světle by to tu vypadalo jako v harému kalimšanského kalifa.

Rozklan neviděl žádný východ, dveře ani průchod ven. Bylo mu to nepříjemné, a tak nechal ruce klesnout k šavlím u pasu. Bylo by směšné, kdyby ho slaadi vzali až sem, aby tu na něj nečekaně zaútočili, ale pro jistotu…

Neví, co od nich může čekat, připomněl si. A vždycky je lepší být raději opatrný než mrtvý.

Rozhodl se, že podnikne kroky, aby si zajistil ústupovou cestu – pro všechny případy.

„Máte doma tmu,“ ozval se. „Co takhle trochu světla? Vidím si sotva na ruce.“

Úmyslně šlápl na polštář, naoko klopýtl a vrazil do Dolgana. S klením se zapletl mezi jeho paže a plášť – slaad vypadal tlustý, ale tělo měl pevné jako kmen stromu – a jak se zběsile snažil získat zpět rovnováhu, podařilo se mu slaadovi z kapsy pláště ukrást teleportační žezlo.

„Dívej se, kam šlapeš, člověče,“ obořil se na něj Dolgan, chytil Rozklana za ramena a odstrčil ho.

„Dívám se, ale nic nevidím, ty hňupe,“ opáčil Rozklan. „Říkal jsem, že tu máte tmu.“ Předstíral druhé zaškobrtnutí o další polštář a nemotorný pohyb využil jako zástěrku, aby si uloupené žezlo schoval do záhybů vlastního pláště. „Všude tu jsou polštáře a do toho nemožnýho koberce se propadám jako do bahna.“

„Ty koberce jsem vybíral sám,“ ozval se ublíženým tónem Azriim.

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenal Rozklan s náznakem pohrdání v hlase.

„Proč mě ho prostě nenecháš zabít?“ zeptal se Dolgan Azriima.

„Jsem v pokušení to udělat,“ protáhl Azriim, „vzhledem k jeho názorům na moje koberce.“

Rozklan se zadíval Dolganovi do tváře, ve které vinou temnoty nerozeznával žádné rysy. „I kdyby ti to dovolil, tak to nebude znamenat, že se ti to povede, slaade. Sejmul bych tě dřív, než bys napočítal do deseti, tma netma.“

Rozklan odkopl všechny polštáře poblíž, aby mu v případě boje nepřekážely. Přenesl váhu na bříška chodidel a obě dlaně mu sjely k jílcům šavlí. Dolgan k němu vykročil, ale Azriim ho zastavil nataženou paží, kterou mu zahradil cestu.

„Tak dost,“ přikázal mu a shovívavě se usmál. „Už tak je dost nervózní, nedráždi ho ještě víc.“

Rozklan z Dolgana nespouštěl oči, ale promluvil k Azriimovi. „Nervózního jsi mě ještě neviděl.“

„Cítím tvůj pot na deset kroků,“ opáčil Azriim ledabyle. Dolgan Rozklana provrtával pohledem a postěžoval si bratrovi: „Nechápu, proč jsme ho nezabili. Jeho snůška zabila Serrina a tebe i mě zranila.“

„Snůška?“ odfrkl si Rozklan posměšně. „Já jsem člověk, hňupe. Nejsem ze žádný snůšky. A máš štěstí, že jsem tě tam nahoře nepotkal já. Kdyby jo, už bys tu nestál a nelezl mi na nervy.“

Azriim si Rozklana nevšímal a poznamenal k Dolganovi: „Ty si svá zranění a bolest užíváš, Dolgane, takže se vlastně nic nestalo. A mimo to, mně se líbí.“ Pohlédl na Rozklana a široce se zazubil. „I když nemá moc dobrý vkus na oblékání, přátele… a koberce.“

Dolgan chtěl něco říct, ale Azriim ho přerušil: „Teď buď zticha. Cestovatel přichází.“

Rozklan něco ucítil… přítomnost někoho dalšího… někdo se k nim blížil a atmosféra v místnosti se změnila. Rozklan nevěděl, jak jinak to popsat.

Oba slaadi upřeli pohled plný respektu za jeho záda.

Rozklan si nemohl pomoci a musel se tam podívat také, i když to znamenalo otočit se ke slaadům zády. Udělal to a v oblé stěně uviděl kruhový otvor, který tam předtím nebyl. Asi dlaň nad zemí jím dovnitř proplouval levitující humanoid, což nemohl být nikdo jiný než Cestovatel. V okamžiku, kdy na něm Rozklan spočinul pohledem, mu mysl zaplavilo moře vzpomínek ze Sféry stínu.

„Otče,“ oslovil nově příchozího Dolgan s posvátnou úctou v hlase a Rozklan zaznamenal, jak poníženě to znělo.

Azriim postoupil o krok vpřed a položil Rozklanovi ruku na rameno. Náhlý dotek Rozklana vyplašil, ale vrah odolal pokušení slaada vykuchat.

Azriim promluvil: „Cestovateli, mám pro tebe dárek.“

* * *

„Co to u všech pekel je?“ vydechl Cale. Kolem těla se mu začaly ovíjet stíny připomínající malé černé hádky.

„Cestovatel,“ odpověděl tiše Magadon. „Nikdo jiný to být nemůže.“

„U temna,“ zaklel Cale. Věděl, že se v té chvíli začala Rozklanovi vracet paměť.

Jak stál vedle nich a vyzvídal: „Jak vypadá? Co je zač?“

Cale jen zavrtěl hlavou. „Nevím, co je zač, Jaku. Nikdy jsem nikoho takového neviděl.“

Cestovatel nebyl ani slaad, ani člověk, i když stavbou těla to byl humanoid. Soudě podle bledé pokožky a kostnatého těla ho Cale mohl považovat za nemrtvého, nebýt nitkovitých černých žilek, které mu pulzovaly pod průsvitnou kůží. V ruce držel hůl a kolem hlavy mu kroužilo několik magických drahokamů.

Magadon se zajíkl: „Bohové, jeho mentální energii cítím až tady – a to jsem s Rozklanem spojený jen slabým poutem. Je neuvěřitelně silný, Erevisi. Cítíš to taky? Myslím, že to není jen čaroděj, ale i mentální mág.“

„Mentální mág? Jako ty?“ podivil se Cale.

„Ne jako já,“ opravil ho Magadon. „Silnější, Erevisi. Mnohem silnější. Rozklan je v obrovském nebezpečí.“

Cale přikývl a promluvil k Jakovi: „Mrňousi, sešli na nás všechna obranná kouzla, která zvládneš. Pospěš si. Udělej cokoliv, aby nás to ochránilo před magií a mentálním útokem.“

„Jdu na to,“ řekl Jak. Vytáhl svatý symbol – řetízek s přívěskem – a odříkal slova několika kouzel.

Cale stále sledoval dění Rozklanovýma očima a řekl: „Rychlost a moment překvapení jsou to jediné, co máme. Až se tam přeneseme, soustřeďte se všichni na Cestovatele. On je našim cílem. Slaadi jsou vedlejší. Magu, můžeš Rozklana upozornit, že se tam objevíme?“

„Ne bez rizika, že to Cestovatel odhalí,“ odpověděl Magadon. „Jistě dokáže zachytit každý mentální kontakt. Popravdě se divím, že ještě neodhalil naše zrakové napojení.“

„Tak to bude překvapení i pro Rozklana,“ pravil Cale. „Připrav se. Až řeknu, vyrazíme.“

Cale čekal, protože chtěl dopřát Rozklanovi nějaký čas, aby se vzpamatoval. Příval vzpomínek byl intenzivní. Kromě toho se chtěli o nepříteli ještě před útokem dozvědět co nejvíc informací. Přes zrakové napojení nic neslyšel, ale viděl dost na to, aby mohl Cestovateli odezírat z tenkých rtů.

Jak mezitím dál sesílal.

* * *

Rozklan si okamžitě vzpomněl, proč Calea zradil, proč nechal Prvního Pána stínů na zemi krvácet, ale nezabil ho. Pod náporem vzpomínek ho začaly pálit spánky.

Byl tu nastrčený.

Pouze léta zkušeností mu umožnila udržet obličej bez výrazu. Náhle si s hrůzou uvědomil, že přímo vedle něj stojí slaad schopný číst myšlenky a druhý takový stojí za ním. A kromě nich se v místnosti vznášel ještě Cestovatel – tvor vládnoucí očividnou, ale Rozklanovi zatím neznámou silou.

Rozklan, Magadon a Cale vymysleli ve Sféře stínu plán, aby dostali Rozklana k Cestovateli co nejblíž. Rozklanova zrada měla získat důvěru slaadů, což se podařilo. Magadon a Cale pak chtěli Rozklana využít jako maják, aby se k nepříteli dostali také.

Zabijákovi se v hlavě míhaly útržky jejich dřívějšího rozhovoru.

Proč já?

Teď už přece víš proč, odpověděl mu tehdy Cale a Rozklan to věděl naprosto přesně: protože zrada ze strany bývalého zenta a nájemného vraha byla uvěřitelná; protože Druhý Pána stínů by bezpochyby prahnul po pozici Prvního; protože Rozklan dokázal někoho zabít snáz než Cale.

Bylo to tak uvěřitelné, až to byla téměř pravda. U pekel, možná to dokonce byla pravda.

Rozklanova mysl pracovala na plné obrátky. Vrah se probíral vlastními vzpomínkami. Co měl doopravdy v úmyslu? Nedokázal si vybavit všechny podrobnosti, ale pamatoval si, že si chtěl nechat v zásobě více možností. A právě v této chvíli se mu záložní varianty začínaly jevit jako čím dál lákavější.

Když Rozklan v Přístavu Lebek hovořil s Azriimem, řekl mu, že se vždycky přidá na tu stranu, která vyhraje, a myslel to vážně. A přestože se mu silně příčilo být v očích Masky až druhým v pořadí, tehdy si ještě myslel, že mohou uspět. Maska mu každý desetiden věnoval požehnání v podobě některých nových schopností. Rozklan neměl v úmyslu zůstat Druhým Pána stínů napořád.

Teď ale viděl, že se vše mění. V minulosti už stál tváří v tvář vysoce postaveným členům zentarim, mocným kněžím, zkušeným válečníkům, vlivným mužům i ženám, ale ještě nikdy se nenacházel v přítomnosti někoho, jako byl Cestovatel. Jeho hubené tělo doslova jiskřilo zadržovanou silou. Pouhá přítomnost jeho bytosti vyzařovala obrovskou moc. Nebyla sebemenší šance, že by ho dokázali porazit.

Pokud se chtěl Rozklan připojit k vítězům, musel si zvolit stranu Cestovatele a jeho slaadů.

Znovu zvážil celý plán a prošel si všechny možnosti. Už tehdy ve Sféře stínu se možná chystal, že plánovanou zradu zradí, ale teď…

Nechoďte sem, pomyslel si a jeho slova směřovala ke Caleovi a Magadonovi pro případ, že by s ním byl Magadon nějak propojený. Nemá to význam.

Cestovatel přesunul pohled za Rozklanova záda a promluvil k Dolganovi: „Vstaň, Dolgane.“ Z jeho tichého hlasu vyzařovala taková síla, až se zdálo, jako by se před ním všechno ostatní v místnosti scvrklo.

Rozklan se ohlédl a uviděl, jak se mohutný slaad poslušně zvedá na nohy jako dobře vycvičený pes. Vzrušením z Cestovatelovy přítomnosti si slaad rozhryzal spodní ret až do krve. Rozklan se chtěl patolízalství toho hňupa ušklíbnout, ale zjistil, že to nedokáže, protože to bylo právě patolízalství, které se mu zdálo být v této situaci svým způsobem na místě.

Dolgan zachytil jeho pohled, zazubil se a krvavými ústy pronesl: „Pořád nejsi nervózní?“

Rozklan potlačil nutkání podříznout mu krk a otočil se čelem k Cestovateli.

Tvor svíral v dlouhých, bledých prstech jedné ruky hladkou hůl ze setmělcového dřeva. Odspoda nahoru ji obtáčela zlatostříbrná spirála. Když s holí mírně pohnul, otvor ve stěně se uzavřel, zmizel a nahradila ho opět jen vyhlazená skála.

Nebylo divu, že Rozklan předtím neviděl žádné východy. Cestovatel si je vytvářel, jak potřeboval. Rozklana nyní dvojnásobně těšilo, že má u sebe Dolganovo teleportační žezlo. Jestli se něco zvrtne, bude se s ním muset velice rychle naučit zacházet.

Rozklan se na Cestovatele zadíval a uvažoval. Vzdáleně sice připomínal člověka, ale zřejmě náležel k lidské rase, kterou vrah vůbec neznal. Byl dokonce ještě o hlavu vyšší než Cale a jeho vyzáblé tělo působilo dojmem, jako by ho někdo kdysi přivázal za kotníky a za hlavu na skřipec a natahoval ho. Zapadlé oči v hlubokých jamkách pozorovaly svět z podobně protáhlé tváře. Jeho nos byl pouhým hrbolkem se dvěma svislými štěrbinami a rty připomínaly dvě tenké čepele. Špičky jeho ustupujících uší mu dosahovaly téměř k lysému, skvrnitému temenu. Okolo hlavy mu po různých drahách kroužilo několik magických drahokamů. Když je Rozklan uviděl, okamžitě si vzpomněl na Caleovu kouli znázorňující hvězdnou oblohu, čarovný artefakt, kterým to všechno začalo.

„Dárek, Azriime?“ zeptal se Cestovatel, a zatímco prolétával místností, padl mu zrak na Rozklana. Mimo dosah světla ze svítící koule se stal Cestovatel pro Rozklana pouhým matným stínem.

S velkým úsilím nedal Rozklan najevo strach, úžas ani hrůzu a udržel tvář v podobě masky bez výrazu, přestože se v duchu horečně probíral možnostmi, které se mu nabízely.

„Ano, Cestovateli,“ odpověděl Azriim. „Tento člověk nám… pomohl použít Tkanivový čep. Uznávám, že jeho oděv je nešťastný a vkus ubohý, ale to nejsou žádné zásadní nedostatky.“

Rozklan se neobtěžoval Azriima opravovat – ve skutečnosti jim totiž při zasazování Tkanivového čepu více než jen pomohl – jeho role byla klíčová. Nebýt vrahova zásahu, Cale by byl Azriima zabil.

Namísto námitek se ale Rozklan jen prkenně uklonil. Učinit takové gesto pro něj nebylo snadné.

„Cestovateli,“ pozdravil ho.

Tvor jako by si jeho přítomnosti vůbec nevšímal a Rozklan se neodvažoval tvářit dotčeně. Cestovatel se zastavil ve vzduchu asi dva kroky před ním. Zblízka byla jeho síla ještě zřetelnější. Zabiják cítil ohrožení, ale místo tváře udržoval stále stejnou bezvýraznou masku. Rozklanův zrak přivykl tmě, a tak Cestovateli znovu uviděl do tváře.

Přestože to nebyl slaad, jeho nosní štěrbiny, skvrnitá pokožka a tvar očí v sobě měly něco ze slaada nebo přinejmenším z plaza. Měl na sobě róbu s krátkými rukávy z rudého hedvábí a se zlatým vyšíváním, přes niž mu splýval černý plášť s hermelínovým lemem, sepnutý na prsou stříbrnou sponou. Vše mu bylo příliš volné a róba i plášť na něm visely, jako by jeho kostru tvořila jen tenoučká dřívka.

Cestovatel upřel na Rozklana pohled, chtěl něco říci, ale místo toho jen zamrkal a prudce se nadechl.

Rozklan nejprve netušil, co se děje, ale pak mu to došlo. Cestovatele zachvátila bolest.

„Otče?“ ozval se starostlivě Dolgan.

Azriim stál vedle něho a ve tváři měl úšklebek, který se téměř vyrovnal tomu Rozklanovu.

Cestovatel musel být nemocný nebo zraněný, hádal Rozklan, což vysvětlovalo, proč se od příletu do místnosti téměř nepohnul. Možná mu i sebemenší pohyb způsoboval bolest.

Rozklan se snažil přijít na to, jak by toho mohl využít, pokud k tomu dostane příležitost.

Cestovatelova křeč odezněla stejně rychle, jako přišla.

„Nic mi není, Dolgane,“ ujistil slaada Cestovatel a dál pozoroval Rozklana. „Byl jsi společníkem kněze Masky?“

Rozklan upjatě přikývl. Zmínka o Caleovi jako o knězi ho popudila.

„Zradil jsi přítele, aby ses přidal k mým synům?“

„Nemám žádný přátele,“ opáčil Rozklan pevným hlasem. „Mám spojence a nepřátele. Spojence využívám. Nepřátele zabíjím.“

Cestovatel se usmál téměř neznatelným pozvednutím koutků úst. „Takže co jsme pro tebe teď my?“

Za Rozklanovými zády se ozvalo Dolganovo uchechtnutí. Velký slaad přenesl váhu z nohy na nohu.

„Spojenci,“ řekl Rozklan, ale nedokázal si odpustit dodatek, který nasměroval přes rameno za sebe. „Zatím.“

Dolgan zavrčel a postoupil o krok vpřed.

Rozklan se napjal a připravil se. Azriim však situaci odlehčil: „Vidíš?“ zvolal parádivý slaad, zazubil se a poplácal Rozklana po rameni. „Líbí se mi. A Dolganovi taky.“

Dolgan si odfrkl a odplivl si na koberec.

Azriim se zamračil a napomenul ho: „Pozor na ten koberec, hlupáku.“

Cestovatel zůstával bez výrazu, nehybný, a uvažoval. Rozklan věděl, že jeho život visí na vlásku. Uplynul jen okamžik, ale zabijákovi připadalo, že to byly celé hodiny. Nakonec Cestovatel promluvil k Azriimovi: „Tvé načasování je špatné, Azriime. Vše už bude brzy završeno, a ty mi sem nyní přivedeš… náhodný prvek, který může ovlivnit mé plány.“

„Mám rád náhodné prvky,“ namítl vzdorovitě Azriim.

V Cestovatelových očích zaplál hněv. Mírně pozvedl hůl a Dolgan padl tváří k zemi. Azriim sklonil hlavu a stáhl ruku z Rozklanova ramene.

Rozklan přemýšlel, jestli nenastal pravý čas na teleportační žezlo, s jehož pomocí by tu všechno poslal k Devíti peklům a rychle zmizel, ale hrdost mu utéct nedovolila. Chtěl tuhle hru dohrát do konce.

„Čas se krátí,“ řekl Cestovatel a Rozklan uvažoval, co tím má asi na mysli. „Nemám chuť být shovívavý. Další semeno vezmete na moře, do Nadpozemského chrámu bohyně Mystryl. Tvůj člověk představuje zbytečné riziko, a proto…“

„Můžu bejt užitečnej,“ přerušil ho Rozklan, s jednou rukou připravenou na teleportačním žezle. „Dobře Calea znám.“

Azriim přikyvoval a dodal: „Byl to jeho společník.“

„No právě, Azriime, a mně vrtá hlavou, proč najednou pomohl vám?“ Cestovatel stočil pohled zpátky k Rozklanovi. „Toť otázka.“

„A proč ti vlastně pomáháme my?“ přisadil si Azriim. „Toť taky otázka.“

Dolgan zaúpěl zděšením.

Rozklan mezitím přiložil na žezlo palec a pohnul s otočnou částí. Stále si nebyl jistý, jak předmět ovládat – naprosto netušil, jak nastavit cílové místo přesunu. Pokud se ale něco pokazí, jakékoliv místo bude lepší než síň, v níž právě stál.

Cestovatel provrtával Azriima pohledem. „Pomáháte mi, protože vám nedávám jinou možnost. Ale také proto, že za to nabízím něco, po čem prahnete. A protože ze mě máte strach.“ To poslední vyslovil tak tiše a mrazivě, až Azriim o půl kroku ustoupil a nechal Rozklana stát osamoceného a nechráněného.

„Což je správné,“ dodal Cestovatel. Kývl směrem k Rozklanovi. „Tenhle se vás nebojí, to je naprosto jasné. Takže co jste nabídli jemu?“

Azriim neodpověděl.

Rozklan přispěchal s vlastní odpovědí: „Cale – ten kněz Masky – chci, aby umřel.“

Cestovatel se na něj podíval a pohledem pronikl vrahovi až do duše. „Proč?“

Rozklan zaskřípal zuby a odvrátil pohled. Ani teď, před Cestovatelem, nechtěl přiznat, co ho dráždí – že je až Druhým služebníkem Masky. Místo toho řekl jen: „Mám svoje důvody. Musí ti stačit, že jsem tu ze svý vůle a kvůli vlastním zájmům.“

„Jestli to stačí, rozhodnu já sám,“ řekl polohlasně Cestovatel.

Na to už Rozklan neřekl nic. Přiložil palec na žezlo a znovu jím o kousek pootočil.

Jediným zvukem v místnosti byl Cestovatelův hvízdavý dech.

Rozklan se rozhodl naposledy zariskovat.

„Vyber si,“ řekl tiše. „Buď jsem s váma, nebo ne. A jestli ne, tak už nejsme spojenci.“

Dolgan zavrčel a vyskočil na nohy. Rozklanovi klesla ruka k jílci šavle.

Jediný Cestovatelův pohled, a velký slaad ztuhl na místě. Záhadný tvor si Rozklana prohlížel s výrazem, v němž se zračilo cosi, co připomínalo uznání.

„Připomínáš mi Azriima,“ prohlásil.

Rozklan to nepovažoval za kompliment, ale nechal si to pro sebe.

Azriim zřejmě vycítil změnu Cestovatelovy nálady a opět stanul vedle Rozklana. „Cestovateli, může mě a Dolgana doprovázet do Nadpozemského chrámu. Už nás přesvědčil, že dovede být užitečný. Já mu věřím – vážně chce, aby ten kněz zemřel.“

„Ne,“ ozval se Dolgan. „Zab ho.“

Rozklan se měl sto chutí otočit a podříznout Dolganovi krk.

Cestovatel se nepřítomně usmál a promluvil k Rozklanovi: „Jsi tu ze své vůle? A kvůli vlastním zájmům?“

„Přesně to jsem před chvílí říkal,“ přisvědčil Rozklan.

„Ano, říkal,“ pokývl Cestovatel. „A teď se přesvědčíme, jestli jsi mluvil pravdu.“

Cestovatel se ani nepohnul, ale Rozklanovu hlavu bez varování sevřela mučivá bolest.

Vrah zařval, sevřel si lebku v dlaních a klesl na kolena. Měl pocit, jako by se mu hluboko do mozku zabořila ruka s dlouhými prsty a začala se mu tam prohrabovat. Tak bezohledné a kruté narušení soukromí ještě nikdy nezažil. Vzdoroval cizí síle a bojoval s ní, ale marně. Cestovatelova vůle byla neúprosná a muka nesnesitelná. Rozklanovi se zdálo, že mu jeho jediné oko co nevidět vystřelí bolestí z hlavy. Přiměl se zvednout rozostřený pohled k Cestovateli a zadíval se mu přímo do očí – brzy se v nich ztratil. Celé jeho tělo se třáslo, zmítalo se v křečích, ale jeho pohled neuhnul. Jak sebou škubal, kousl se do jazyka. Z křičících úst mu odletovaly sliny a krev. Cítil, jak jeho vědomí praská jako rozlousknutý ořech. Nemohl se sám pohnout, tělo nereagovalo na jeho příkazy. Nedokázal nic jiného než řvát a trpět. Nutil se zůstat při vědomí.

Cestovatelovy mentální prsty mu z mozku odlupovaly slupku za slupkou a obnažovaly všechny jeho vzpomínky, naděje, obavy a tužby. Znovu a znovu křičel v agónii.

Cestovatelův výraz se ani trochu nezměnil.

Někde v dálce Rozklan slyšel, jak se Dolgan chechtá a Azriim něco volá.

I on je služebník Masky, Pána stínů, pronesl Cestovatel vnitřním hlasem, zatímco třídil Rozklanův život a rozkládal jeho části před slaady. Týraný chlapec, který se stal nájemným vrahem. Až do nynějška svůj život nenáviděl, ale náboženství mu dalo nový smysl…

„Vypadni,“ pokoušel se zamumlat Rozklan, ale hlásky mu z úst vycházely pouze jako nesrozumitelné chrčení.

Ach, pokračoval dál Cestovatel a pokyvoval. Podobá se vám dvěma v tom, že i on touží po proměně. Ne v šedého, ale z Druhého na Prvního. První je teď ten kněz, proto ho tak nenávidí.

Rozklan se znovu pokusil něco říct, a znovu selhal. Srdce mu v hrudi bilo jako zvon. Pokusil se vytěsnit z mysli události, které se odehrály ve Sféře stínu, snažil se je nahnat do nějakého tmavého koutu vědomí a tam je skrýt, ale Cestovatel se prohrabával jeho životem jako gnóm hlínou.

Když se dostal až k oné vzpomínce, Rozklan znovu zařval bolestí. Z nosu se mu spustila krev. Měl pocit, že teď už mu musela určitě prasknout lebka. Určitě.

A teď tu máme tohle, pokračoval Cestovatel a jeho vnitřní hlas ztvrdl. Přišel mě sem zabít. Je tady proto, aby sem přivedl ostatní, kteří chtějí totéž. Jeho zrada kněze Masky byla jen lest, úskok. Přivedl jsi do mé blízkosti někoho, kdo mě chtěl zavraždit, Azriime.

Cestovatel zaútočil na Rozklanovu mysl plnou silou své mocné vůle, spoutal mu ji a pohřbil pod tíhou té své. Rozklan se skácel na podlahu. Před okem se mu zatmělo. Z uší mu kapalo něco horkého. Už jen padal… a padal.

Rozklan to chtěl vysvětlit a říct: „Ne, je to pravda. Fakt chci, aby umřel.“ Jeho rty ale nedokázaly větu zformulovat, a tak si ji alespoň v duchu opakoval: Chci, aby umřel! Chci, aby umřel!

Do žeber mu narazila něčí bota – Dolgan. Rozklanova kožená zbroj udržela v celku kosti, ale slaad mu vyrazil dech.

„Zab ho,“ naléhal opět Dolgan.

Rozklan věděl, že zemře vleže na podlaze, bezmocný jako novorozeně. Matně si vzpomněl, že to možná sledují i Cale s Magadonem a smějí se mu.

Musejí mít ve svých řadách psionika, domyslel si Cestovatel a jeho vnitřní hlas zazněl překvapeně. S průměrnými schopnostmi.

Bolest v Rozklanově hlavě zesílila. Stav, kdy ještě mohl křičet, už dávno pominul, a tak jen zaťal prsty do koberce. Zaryl je do něj tak silně, až si strhl nehty ze tří prstů. Uprostřed bolesti ale cítil ještě něco jiného – jakési jemné šimrání v koutku mysli. Cosi se plížilo při okraji jeho vědomí a pokoušelo se vyhnout Cestovatelovu mentálnímu pátrání. Zbytečně. Cestovateli nemohlo uniknout vůbec nic.

Cestovatel prohlásil: Máme mezi sebou mentálního mága. K někomu, koho Rozklan neviděl, Cestovatel v duchu vyslal: Vidím tě.

Musel mít na mysli Magadona. Cale a ostatní sledovali jeho očima všechno už od samého začátku.

Rozklan ucítil, že se Cestovatelova pozornost upíná k něčemu jinému, a horko těžko se mu podařilo získat nad svým vědomím opět kontrolu.

„Vypadni… mi… z hlavy!“ zařval a zvedl se na všechny čtyři.

* * *

Magadon se zhoupl dozadu, přitiskl si dlaně ke spánkům a zaskučel bolestí. Jak přestal sesílat kouzlo, kterému se právě věnoval, a přiskočil průvodci na pomoc.

„Vycítil mě,“ dokázal ze sebe vypravit Magadon. „Jeho mysl je…“

Cale už to věděl. Pocítil Cestovatelovu sílu skrze jeho spojení s Magadonem a vnímal zbytkovou moc, která kontakt doprovázela. Cale nechal Magadona vidět Rozklanovýma očima až příliš dlouho. Rozklan trpěl zbytečně. Cale doufal, že se dozví celou pravdu o tom, co se Cestovatel chystá udělat s Tkanivovým čepem, ale podařilo se mu získat jen střípky z jeho plánu.

Začal kolem nich hromadit temnotu a přitahovat si ji. Světlo Magadonovy svítící tyče zesláblo. Stíny se prohloubily.

„Magu?“ oslovil ho Cale, zatímco povolával stíny.

„Nic mi není,“ odpověděl průvodce. Stáhl ruku z Jakova ramene a promasíroval si čelo. Pak sundal ze zad luk a založil šíp. Tětivu zatím nenatahoval. „Jsem připravený.“

Vzduch kolem Calea praštěl magickou energií a všechny chloupky na rukou měl zježené – za to mohla Jakova ochranná kouzla. Cale doufal, že budou dostatečně silná.

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ řekl Jak a sevřel svatý symbol, krátký meč i dýku.

Magadon se začal soustředit a kolem hlavy se mu objevilo několik světelných kuliček o velikosti mince, které zase rychle pohasly.

„Nemůžu nás propojit,“ postěžoval si. „Jakova kouzla ruší i moje schopnosti. Aspoň ale víme, že fungují. Doufejme, že Cestovatel na tom bude stejně.“

Cale přikývl a rychle si navlékl masku. Promluvil k Jakovi: „Je to temná jeskyně, mrňousi. Plná polštářů a nábytku. Jsou tam oba slaadi – jeden jako člověk, druhý jako půldrow – a Cestovatel. Rozklan leží na zemi.“

Pozvedl Tkanivovou čepel a postupně pohlédl oběma přátelům do očí.

Oba přikývli.

„Jdeme,“ pravil rozhodně.

Ponořil se do temnoty, která je obklopovala, a nechal ji prostoupit svým tělem. Věděl, že stíny na jakémkoliv místě jsou stejné jako stíny všude jinde na světě. V duchu si představil Cestovatelovu kavernu a stíny, které zaplňovaly její kouty.

Přitáhl přátele do své soukromé noci a společně s nimi se přenesl černotou z jeskyně ve Sféře stínu do vzdálené jeskyně někde úplně jinde.

Kapitola 2
Proměnlivá spojenectví

Jakmile se zhmotnili, Magadonova svítící tyč zhasla, zřejmě zadušena nějakou všudypřítomnou magií v jeskyni. Jediné světlo tu zajišťovala mdle zářící koule. Caleovi to k orientaci stačilo. Doufal, že Jakovi a Magadonovi to bude stačit také.

Stáli na jemném koberci u jedné ze stěn kaverny, přibližně patnáct sáhů od slaadů a Cestovatele. Na zemi mezi slaady se snažil vstát a tasit zbraně zubožený Rozklan.

Když se trojice znenadání objevila, Azriim i Dolgan vytřeštili oči.

„Cale,“ zasyčel Azriim a hmátl po jílci zbraně.

Dolgan zavrčel a sundal si ze zad sekeru.

Trojice se nerozmýšlela a vyrazila rovnou na Cestovatele.

Jak před sebou podržel svatý symbol a zvolal slova uvolňující kouzlo. Z ruky mu vylétly pruhy bílého ohně a zamířily na Cestovatele. K cíli se však nedostaly. Místo toho všechny změnily směr k jednomu z drahokamů kroužících kolem Cestovatelovy hlavy a ten je do sebe vstřebal, jako by nikdy neexistovaly.

Magadonův luk zazpíval a vypálil šíp, jehož hrot rudě žhnul mentální energií. Šíp ale těsně před Cestovatelovým tělem narazil do neviditelné bariéry, uprostřed letu se zastavil a neškodně spadl na zem.

Cale ucítil za očima jemné šimrání a ovládl ho strach z mentálního útoku, ale pocit nezesílil, zůstával stále stejný jako na začátku. Možná ho před Cestovatelovým útokem ochránila Jakova magie.

Jakův a Magadonův neúspěšný útok Caleovi jen potvrdil to, co předpokládal: Cestovatele chránilo úctyhodné množství obranných kouzel a znamení. Cale je musel nějak odčarovat nebo alespoň oslabit.

Urychleně odříkal modlitbu, která postavila plnou sílu jeho magie proti té, kterou vládl Cestovatel. Když kouzlo začalo účinkovat, souboj vůlí byl krátký a jednoznačný. Cestovatelova moc Caleovo kouzlo zcela pozřela, a to se bez účinku rozplynulo.

Tehdy si Cale uvědomil, že jejich magie bude proti obrovské síle protivníka bezmocná.

„Použijte ocel,“ křikl a zrychlil krok. V cestě mu stála pohovka, kterou hbitě přeskočil.

Jak s Magadonem obnažili ostří a připojili se k němu.

Neuběhli ani pět kroků, když Cestovatel odpověděl. Na rozdíl od většiny čarodějů, se kterými se Cale setkal, Cestovatel nevyslovoval složitá zaklínadla ani nemanipuloval se žádnou ezoterickou substancí. Stačilo mu prostě jen zvednout levou ruku – jakmile to udělal, svraštil se mu obličej bolestí – a vyřknout jediné slovo.

Z konečků prstů mu vyrazil vějíř různobarevných paprsků, který se směrem od jeho ruky rozšiřoval. Ani jeden ze tří společníků se kouzlu nestačil vyhnout.

Magadona zasáhl do prsou žlutý výboj a zbavil ho rovnováhy. Po těle mu začaly přeskakovat blesky a průvodce se s kouřícími šaty poroučel k zemi, kde zůstal ležet.

Jaka, který právě přeskakoval pohovku, udeřil do levé nohy oranžový paprsek. Jeho kalhoty, boty a maso zčernaly, začaly bublat a rozpouštět se. Půlčík překvapeně zaječel, zhroutil se na pohovku, svíral si zasažené stehno a zmítal se bolestí. Komnatu naplnil pach spáleného masa.

Zelený a modrý paprsek, které byly určeny Caleovi, se odklonily a zmizely v Tkanivové čepeli. Čepel je lačně zhltla, ale náraz Calea zabrzdil a pozastavil jeho zběsilý útok. Čepel se mu začala cukat v ruce a oddělovaly se od ní stíny. Cale uchopil jílec oběma rukama, aby mu zbraň nevypadla.

Cestovatel se na meč zadíval s povytaženým obočím – jako by ho překvapilo, že dokázala jeho kouzlo vstřebat – a vyslovil další mocné slovo, tentokrát bez jakýchkoliv doprovodných gest.

Okolo tvora se zhmotnila sršící koule, která ho obklopila ve vzdálenosti natažené paže. Prskala a rotovala kolem něj, zatímco nabíjela vzduch v místnosti energií. Obloukem z ní vyšlehly výboje, které se vpily do kovových částí zbraní obou slaadů, a ostatní výboje spálily několik polštářů i nábytek u Cestovatelových nohou. Caleovi i na tu dálku vstaly chloupky na rukou.

Věděl, že nesmí Cestovateli dopřát klid na další sesílání, ale v cestě k němu mu bránili oba slaadi.

Když Azriim s Dolganem zjistili, že Cale zůstal osamocený, pozvedli zbraně a vykročili proti němu. Dolgan musel držet obří sekeru v obou šunkovitých rukou, Azriim svoji čepel v jediné, zatímco ve druhé svíral jednu z mnoha hůlek.

Cale na ně namířil špičku Tkanivové čepele a vyslal proti nim zadržovanou magickou energii pohlceného Cestovatelova kouzla. Slaadi nic takového nečekali a nestihli se útoku vyhnout. Modrý i zelený paprsek, které byly původně určeny pro Calea, je neomylně zasáhly.

Modrý trefil Azriima přímo do prsou. Slaad otevřel ústa k překvapenému výkřiku, ale než ho hlasivky stačily zformovat, jeho tělo ztuhlo. Během jediného úderu srdce pronikla magie až do samé podstaty jeho bytosti, z hrudi se mu rozšířila i do zbytku těla a v mžiku mu proměnila maso, šaty i zbraně v šedý kámen. V jedné chvíli slaad běžel, v té příští už na jeho místě stála jen nehybná socha.

Dolgana udeřil do pravé paže zelený paprsek. Náraz ho přetočil, slaad zasténal, zavrávoral a upadl na zem jen několik kroků od Rozklana. Cale netušil, co mu kouzlo způsobilo, ale důležité bylo, že se Dolgan nezvedal.

Nyní už proti sobě stáli jen Cale a Cestovatel.

Cale vrhl rychlý pohled na své přátele. Jakův obličej byl zrůzněný bolestí, ale v ruce držel svatý symbol a sesílal si na zraněnou nohu hojivé kouzlo. Z ležícího Magadona se ještě kouřilo, ale průvodce už se pomalu a neohrabaně zvedal na nohy. Ve tváři měl omámený výraz.

Cestovatel začal opět sesílat, tentokrát i s pomocí slov a gestikulace. Jeho schopnosti čarovat pouze s použitím jediného slova musely být omezené, zaznamenal ke svému potěšení Cale. Cestovatel díky tomu najednou působil obyčejněji.

Než tvor stihl kouzlo dokončit, Cale vstoupil do stinného prostoru existujícího ve skulinách reality. Jediným krokem se skrze něj přesunul z jednoho konce místnosti na druhý. Zhmotnil se za Cestovatelem, trochu vpravo, nedaleko Rozklana a slaadů.

Cestovatelova ochranná schránka vyplivla blesky, které Caleovi popálily kůži. Odolnost vůči magii, kterou mu zajišťovala stínová podstata jeho bytí, se s mocí Cestovatele ani zdaleka nemohla měřit. Cale zaskřípal zuby, přestál bolest a zabodl Tkanivovou čepel do míst, kde tušil Cestovatelovu páteř a ledviny. Zasadil mu ránu, která ho měla zabít.

Čepel však proťala pouze prázdný vzduch.

Cestovatel zmizel a objevil se o deset kroků dál.

Nějaká schopnost reagující na nepředvídatelné události, pomyslel si Cale.

Z jiskřícího povrchu, který Cestovatele chránil, vyšlehly tři výboje. Dva z nich Tkanivová čepel pohltila, ale třetí Calea neminul. Náraz ho nadzvedl a mrštil jím přes celou místnost až k zadní stěně, do níž tvrdě narazil. Střet mu vyrazil dech. Z kůže se mu kouřilo a pálila ho. Svezl se po stěně na koberec mezi hromadu polštářů, lapal po dechu a celé tělo mu pulzovalo palčivou bolestí. Jeho přízračná podstata začala zranění okamžitě léčit.

Cestovatel utvářel další kouzlo a znovu při tom složitě gestikuloval a pronášel dlouhá slova.

Cale se vzpamatoval, popadl dech a vydrápal se na nohy. Stáhl k sobě stíny a vytvořil z nich pět dokonalých obrazů sebe sama. Rozmístily se kolem něj a přesně kopírovaly veškeré jeho pohyby. Cale doufal, že dokážou Cestovatele zmást.

Cale si všiml, že nalevo od nepřátelského čaroděje se Rozklanovi konečně podařilo vstát a vytasit šavle. Vrah nyní stál na vratkých nohách nedaleko slaadů, jednoho zkamenělého a druhého vyřazeného na zemi. Rozklan sklonil pohled k Dolganovi, pak se podíval na Magadona s Jakem, na Cestovatele a nakonec na Calea.

Na co, u Devítí pekel, ještě čeká? uvažoval Cale.

„Udělej to,“ křikl na něj a mínil tím, aby Rozklan dorazil ležícího Dolgana.

Rozklan přimhouřil oko, ale místo aby bezmocného slaada popravil, věnoval Caleovi jeden ze svých typických úšklebků. Otočil se k Magadonovi a Jakovi a začal ze sebe chrlit slova v ohavném jazyce, který ho Maska učil ve snech. Caleovi ta slova narazila do uší jako kladivo a jejich moc způsobila, že mu obsah žaludku vystoupal až do krku. Dokonce i ležící Dolgan sebou na podlaze zaškubal. Magadon se zapotácel a upadl. Jak začal zvracet, zatímco si neobratně přikrýval uši dlaněmi.

Cale Rozklana proklel, proklel Masku, proklel celý svět. Rozklan otočil hlavu a zašklebil se na něj. Cale na něj rozhněvaně hleděl v odpověď, napřáhl k němu Tkanivovou čepel a nechal z ní vylétnout oba uložené blesky. Výboje rozťaly vzduch a mířily na vraha, ale Rozklan to očekával a podivně zkroucený skočil stranou, aby se jim vyhnul. Střely se rozrazily o zeď daleko za ním, očoudily skálu, zapálily divan a jen těsně minuly Jaka.

Rozklan se znovu postavil, zakymácel se, ale zůstal stát vzpřímeně.

„Už jsem ti řekl, co chci, Cestovateli,“ zavolal na něj. S tím se otočil a nejistě postupoval proti Jakovi a Magadonovi. Obě šavle měl tasené.

Pokud Cestovatel Rozklana slyšel, nedal to nijak najevo. Vyřkl poslední slovo magické formule a nedaleko Calea se ve vzduchu objevila koule nicoty. Byla velká jako zlobří hlava. Okrajem se otřela o čalouněné křeslo, a to se okamžitě proměnilo v hromádku prachu. Dotkla se také jedné z Caleových kopií, a i ta v tu chvíli zmizela. Cale hbitě uskočil z jejího dosahu a jeho obrazy provedly skok současně s ním. Koule je sledovala, pomalu, ale neodvratně, a čeho se dotkla, to přestalo existovat.

Cale na okamžik zvažoval, jestli má proti kouli použít Tkanivovou čepel, ale nakonec to zavrhl. Netušil, zda by to zbraň vydržela.

Cestovatel vypustil z úst další slovo, jedno jediné, a v té chvíli zmizely všechny Caleovy magické obrazy i ochranná kouzla od Jaka. Cale zůstal zcela odhalený, zranitelný.

Tehdy ucítil, jak mu do mysli pronikají Cestovatelovy mentální prsty. Věděl, co mocný tvor provedl Rozklanovi a co se nyní chystá provést i jemu.

Rozklan se mezitím dostal na tři kroky od půlčíka a Magadona. Ani jeden z nich se mu nemohl bránit. Jak ležel na zemi a jen se díval, jak se k němu Rozklan blíží s úšklebkem ve tváři a šavlemi v rukou.

Cestovatelovy prsty nalezly v Caleově hlavě záchytný bod a začaly se zavrtávat hlouběji. Cale měl pocit, jako by mu někdo probodával oči jehlami.

Zaskřípěl zuby, začal se proti vniknutí bránit, a tehdy dospěl k rozhodnutí, že je boj prohraný. Musel odsud přátele dostat pryč.

Vrhl na Cestovatele poslední pohled a pomyslel si: Tohle není konec.

Cestovatel odpověděl: Ne, ale brzy bude.

Cale nad jeho odpovědí nijak zvlášť nepřemýšlel a vklouzl mezi stíny. Vyšel z nich přímo u Jaka, chytil ho za halenu a jeho další krok směřoval k Magadonovi.

Když se Cale poprvé vynořil ze stínů, Rozklan přestal postupovat.

Cale mu chtěl vrazit do těla loket ostré oceli, ale zbyl mu čas pouze na nepřátelský pohled do tváře. Přitáhl k sobě tmu z okolí.

„Parchante proradná,“ počastoval Rozklana Jak. Půlčíkova noha byla spálená a roztrhaná. Přední část haleny měl pokrytou skvrnami od vlastních zvratků.

„Vyřídíme si to příště, zente,“ přidal se Cale, když se kolem něj nakupily stíny.

„S tím počítám,“ opáčil Rozklan. „Stojíme teď proti sobě, Cale. Pamatuješ, co jsem ti řek tehdá v Selgauntu na ulici, když jsem sejmul toho cyrikovce?“ Krátká pauza. „Myslel jsem to vážně.“

Cale byl v té chvíli rád, že jeho zmatený výraz ukrývá maska. Věděl totiž, že svou tvář nedokázal ovládnout.

Za Rozklanovými zády pronesl Cestovatel další slovo a dlouhým prstem ukázal na Calea. Vylétl výboj černé energie, ale Cale už nalezl soulad mezi touto místností a prvním bezpečným místem, které mu vytanulo na mysli – Sférou stínu.

Podivné, pomyslel si, když ho temnota spolu s přáteli přenášela mezi světy. Proč považoval za bezpečné místo právě Sféru stínu?

* * *

Cale, Jak i Magadon zmizeli, pohlceni stíny. Černý paprsek zasáhl kámen, kde se ještě před chvílí Cale s oběma společníky krčil, a vytvořil v podlaze kráter – část skály prostě zmizela do nicoty.

Rozklanovi se ještě pořád trochu točila hlava z Cestovatelova mentálního útoku, ale věděl, že udělal správnou věc. Pocitu prázdnoty ve svém nitru si nevšímal. Zase přejde. Vždycky přešel.

Zhluboka se nadechl a přitočil se k Cestovateli. Zradil Calea doopravdy, a tím byly kostky vrženy. Teď se uvidí, jestli mu padnou dvě jedničky, nebo dvě šestky.

Cestovatel pohnul holí a skořápka ze sršících blesků obklopujících jeho tělo se rozplynula. I přes divoký souboj byl mágův hvízdavý dech pravidelný a pomalý. Jeho oči, tmavé jako magická koule, která se stále vznášela nedaleko, se do Rozklana zapichovaly jako dvě šídla.

Rozklan schoval šavle a zůstal stát na místě.

Nedaleko něj ležel velký slaad, který nepřestával úpět bolestí po zásahu paprskem, ale nyní už se dokázal přetočit na záda a posadit se.

„Jed,“ vysvětlil Dolgan pro sebe i pro ostatní. „Zbavil mě síly. Chce se mi…“

Slaadova další slova zanikla v jeho dávení. Z úst mu vytryskl proud zvratků, rozprskl se mu o halenu a okolní podlahu. Když Rozklan ucítil ohavný zápach, nakrčil nos. Obsah slaadova žaludku blíže nestudoval, nechtěl vědět, co všechno by tam mohl najít.

Dolgan se rozchechtal, jako by ho vlastní zvracení pobavilo. Smích vyvolal další vlnu dávení.

Rozklan se upřeně zahleděl na Cestovatele a pronesl: „Říkal jsem, že chci, aby Cale umřel. Právě jsem dokázal, že nelžu.“ Pak ukázal na Dolgana.

„Tohohle jsem moh zabít taky. A tady toho taky,“ dodal a ukázal na zkamenělého Azriima. „Stačilo ho jen shodit na zem a rozbít mu hlavu na kousky. Všimnul sis toho?“

„Ano,“ přisvědčil Cestovatel tichým hlasem. „Ale i kdybys zabil je dva, pořád bych tu byl já.“

Rozklan zachoval tvář bez výrazu, přestože Cestovatelova slova vystihla téměř přesně jeho vlastní myšlenky. Oba přemýšleli stejně.

„Pravda,“ uznal, ale už nepřiznal, že Cestovatele by se mu jistě zabít nepodařilo. „Třeba bych je zabil a hned potom zmizel.“

Vytáhl z pláště Dolganovo teleportační žezlo a ukázal ho Cestovateli.

Dolgan na chvíli ovládl zvracení i smích a začal si prohmatávat záhyby pláště.

Cestovatel se vědoucně usmál.

„To je moje!“ zvolal Dolgan a vyskočil na nohy. Kymácel se, dokázal ale neupadnout.

Rozklan se neobtěžoval s odpovědí. Dál hleděl na Cestovatele.

„Našel bych tě,“ namítl Cestovatel směrem k Rozklanovi.

Rozklan jen pokrčil rameny, jako že je to možné.

„Proč jsi neutekl?“ zajímal se Cestovatel. Černá koule – ohraničená prázdnota – se stále vznášela vedle něj. Rozklan chápal nevyslovenou hrozbu, kterou představovala.

„Právě jsem ti řekl proč,“ odpověděl Rozklan a ta slova mu připomněla Caleovu odpověď, kterou pro něj měl před časem ve Sféře stínu, když poprvé debatovali o plánu, jak dostat Rozklana co nejblíže k Cestovateli.

„Zlobí tě, že jsi až Druhý,“ pronesl Cestovatel a přiletěl k němu blíž. A pak ještě blíž. Spolu s ním připlula i koule prázdnoty a pach medikamentů.

Rozklan zaťal zuby. Nic neřekl, jen stroze přikývl.

Dolgan sevřel sekeru oběma rukama a stanul Cestovateli po boku. Přední stranu pláště měl celou od zvratků. Jejich zápach byl odpudivý. Tvářil se jako tupec, kterým také byl.

„Zab ho, otče,“ nabádal ho prosebně. „Nebo mi dovol, abych to udělal sám.“

Rozklan položil dlaň na jílec šavle. „On by to zvládnul,“ prohodil a ukázal bradou na Cestovatele. „Ty bys neměl šanci.“

Dolgan na něj zavrčel, přejel prstem po ostří sekery, rozřízl si maso do krve, ale nezaútočil.

Rozklan zvedl pohled k Cestovateli.

„Takže nepřátelé, nebo spojenci?“ zeptal se.

„Zab ho,“ naléhal opět chraplavě Dolgan. Vzrušením už si o sekeru pořezal téměř celou dlaň.

Rozklan ucítil v hlavě Cestovatelův dotek. Nevzdoroval mu, i když se mu další narušení mysli nelíbilo. Tentokrát to ani moc nebolelo. Nepříjemný pocit brzy pominul.

„Tak už mi věříš?“ zeptal se Rozklan.

„Nepotřebuji ti věřit,“ pravil Cestovatel sebevědomě. „Vím to.“

Rozklan přikývl. „Takže to bylo naposled, co mi někdo vlez do hlavy. Jasný?“

Cestovatel odpověděl tím, že nechal zmizet kouli prázdnoty.

Dolganovi to viditelně srazilo hřebínek. Svěsil ramena.

Cestovatel na něho pohlédl úkosem a pravil: „Nedovol, aby ti zostuzení zamlžilo úsudek, Dolgane. Jak už jsem řekl, i tady nový příchozí touží po proměně. Stejně lačně jako ty a Azriim. Přeje si být Prvním Pána stínů. A dokud byl spojencem Erevise Calea, nikdy by se mu to nesplnilo. Nemám pravdu, Drasku Rozklane?“

Rozklan naklonil hlavu na stranu, čímž připustil, že je to pravda. Rozhodl se, že udělá i poslední věc, kterou měl v úmyslu – hodil teleportační žezlo zpátky Dolganovi. Teď už neměl jak utéct.

Mohutný slaad ho ve vzduchu zachytil, podezíravě si ho prohlédl, očichal a pak si ho strčil zpátky do pláště, který páchl jeho zvratky.

„A je to,“ řekl Rozklan.

Cestovatel se od něj odvrátil a připlul k Azriimovi. Dotkl se ho holí, zablesklo se magickou energií a Azriim se vrátil do původní podoby.

Zalapal po dechu, zakymácel se a rozhlédl se okolo. Když uviděl Rozklana, přimhouřil oči a tvář mu zrudla studem a hněvem.

„Ty,“ protáhl a jeho hlas zněl jako zasyčení. Namířil na něj hůlku, kterou stále svíral.

Rozklan zvedl ruce v obranném gestu. „Nepamatoval jsem si to,“ vysvětloval. „Neexistoval způsob, jak to mohl kdokoliv z nás vědět.“

„Nedělej si starosti, Azriime,“ oslovil slaada Cestovatel. „Své místo tady si zasloužil. Hodně se ti podobá a je vhodnou náhradou za Serrina.“

Azriim vypadal trochu popleteně, ale nezdálo se, že by byl vyloženě nerad. Schoval hůlku k ostatním do koženého pouzdra na stehně.

„Taky se chce proměnit,“ ozval se Dolgan ve snaze napodobit Cestovatelova slova.

Pak promluvil i Rozklan: „Chci, aby Cale umřel a já se stal místo něj Prvním Masky.“

Azriim se usmál dokonalými zuby. Několikrát zatleskal a řekl: „Nejsme my ale šťastná rodinka?“ Otočil se, všiml si Dolganova znečištěného pláště a zeptal se: „Co to máš s oblečením? Jsi ještě odpornější než obvykle.“

„Pozvracel jsem se,“ vysvětlil velký slaad a přitáhl si plášť blíž k nosu, aby ho očichal. Pak dokonce látku olízl.

Azriim nakrčil nos a zavrtěl hlavou. „Aha, no… tak si snad vezmeš jiný, ne? Smrdíš jako prasečí chlívek.“ Obrátil se na Cestovatele. „A mezitím… otče, mluvilo se tu o Rozklanově proměně, ale o naší ještě ne. Co s ní bude?“

Dolgan si přestal olizovat plášť a plný očekávání se zahleděl na Cestovatele.

„Mí synové touží po nové podobě šedých slaadů,“ ozřejmil Cestovatel Rozklanovi, i když mu tím vlastně nic konkrétního neřekl. Pak se na své syny podíval a ve tváři měl přívětivý úsměv.

„Slíbil jsem, že vás proměním, až bude vše hotové. Ještě jsou tu ale úkoly, které je třeba dokončit.“

Azriim i Dolgan poklesli na mysli.

„Nicméně,“ dodal Cestovatel, „jste v Přístavu Lebek odvedli dobrou práci. A za to si něco zasloužíte.“

Oba slaadi s nadějí vzhlédli.

„Částečnou transformaci v šedé,“ oznámil Cestovatel. „Ochutnávku toho, co přijde.“

Bez dalšího otálení natáhl ruku a v dlani se mu objevily dvě malé černé kuličky. Rozklanovi se jevily jako pecky z broskví, až na to, že obě žhnuly vnitřní energií a vznášely se ve volném prostoru, kde se otáčely kolem své osy.

„Vezměte na sebe svou přirozenou podobu,“ vyzval je Cestovatel. „A snězte je.“

Slaadi se začali dychtivě měnit. Azriim i Dolgan vrčeli, když se jejich těla kroutila a praskala. Podoba půldrowa i člověka se natáhly, narostly, získaly na objemu. Ve své lačné touze si oba zapomněli svléknout nebo povolit oblečení, které na nich postupně praskalo ve švech.

Trhala se jim i kůže, zpod níž se drala na povrch tlustá zelená pokožka slaadů. Obličejové části lebky se jim roztáhly, aby pojaly mocné tlamy plné tesáků. Z konečků prstů na rukou i na nohou jim vyrazily obří drápy. Než Rozklan v duchu napočítal do deseti, stáli tu slaadi ve své přirozené podobě: ohromní dvounozí tvorové připomínající plazy, oba vysocí jako Cale. Dolgan měl ramena skoro stejně široká, jako byl sám vysoký.

Rozklan si v tu chvíli připomněl, že nesmí ani na okamžik zapomenout, čím doopravdy jsou, ať už to byli spojenci, nebo ne.

Cestovatel udělal rychlý pohyb prsty a magická semena se rozletěla – ke každému slaadovi jedno. Oba je nedočkavě zachytili a lačně zhltli.

Okamžitě je obklopila stříbřitá záře, která jim vycházela také z uší a očí.

„To lechtá,“ poznamenal Dolgan a jeho hlas zněl hlouběji než dřív.

Azriim se spokojeně zubil jako šílenec. Natáhl před sebe paže a pozoroval, jak se začínají proměňovat.

Stříbrný svit sílil, až se nakonec objevil jasný záblesk a slaadi se začali opět měnit. Jejich hromotlucké zelené postavy se trochu zmenšily, svalů jim mírně ubylo, ale všechny posílily viditelné šlachy a vystouplé žíly. Jejich hlavy získaly jistou eleganci, oči se jim zúžily a nadočnicové oblouky vyklenuly. Tlamy se jim smrskly a tesáky ztenčily, protáhly a jejich špičky zaostřily. Zelená barva tvrdé pokožky se změnila na břidlicově šedou.

Pak bylo po všem.

Oba slaadi tu stáli menší než předtím, ale sílu, která vyzařovala z jejich původních těl, nahradilo něco, co dávalo tušit… dravce. Zdáli se být štíhlejší, rychlejší, schopnější. Jako by se z medvědů transformovali v divoké kočkovité šelmy. Dolgan zůstal samozřejmě i teď větším z dvojice.

Oba slaadi se usmáli tlamou s novými tesáky, i když Azriim se zase rychle zamračil, když zjistil, že si roztrhal halenu a kalhoty. Dolgan se bratrovu zjištění škodolibě zasmál.

Azriim pak zničehonic zmizel, ale jeho hlas řekl z prázdnoty: „Skvělé.“

Znovu se objevil. Dolgan se zazubil a také zmizel a znovu se objevil. Choval se jako dítě radující se z nové hračky.

Rozklanovi došlo, že proměna se netýkala pouze slaadích těl, ale také jejich magických schopností. Zvládali se nyní zneviditelnit pouhou myšlenkou. Rozklan přemýšlel, jaké další schopnosti asi ještě oba získali.

„To by stačilo,“ přerušil jejich počínání Cestovatel a Dolganův spokojený úšklebek zmizel. „Není času nazbyt. Sakkors čeká.“

„Sakkors?“ zopakoval Dolgan a při vyslovování neznámého výrazu novými ústy se trochu zadrhl.

„Někdejší netherilské město,“ upřesnil Cestovatel. „Nyní jeho trosky.“

„Škoda,“ poznamenal Azriim a zazubil se. „Trosky z měst rád dělám, ne že je tak už nacházím.“

Dolgan se zařehtal.

Rozklan nedovolil, aby se mu ve tváři objevilo pohrdání. Pomyslel si, že slaadi jsou amatérští hlupáci. Měli disciplínu malých dětí.

Cestovatel pokračoval: „Sakkors byl zničen a ztracen už dávno, když se mocichtivost největšího z lidských mágů vymkla jeho vlastní kontrole. Příkrov nad městem však zůstal netknutý.“

„Můžeme se tam teleportovat,“ navrhl Dolgan. Zvedl teleportační žezlo, přísně se zadíval na Rozklana a pak ho opět schoval do kapsy. „Potom do příkrovu vložíme další semeno a dokončíme proměnu.“

„Ty vůbec neposloucháš, Dolgane,“ vyčinil mu Azriim a nespokojeně zamlaskal. „Cestovatel nám právě řekl, že Sakkors je ztracen. To znamená, že neví, kde je.“

Dolganovi poklesla čelist a zíral na Azriima očima prosťáčka. Pak se zeptal: „Jak se tam ale máme dostat, když neví, kde je?“

„Jsem si jistý, že nám tu informaci předá,“ řekl Azriim a učinil směrem k Cestovateli rozmáchlé gesto rukou.

Cestovatel se nad Azriimovou teatrálností zamračil, ale pravil pouze: „Nepodařilo se mi určit přesné místo, kde Sakkors leží, ale můj výzkum a jasnozřivá kouzla odhalily jeho přibližnou polohu.“

„Vidíš?“ přitočil se Azriim k Dolganovi.

„Tak ho najdi magicky na dálku,“ nadhodil Rozklan, když si vzpomněl, jak Cale využil Magadonových schopností vidět nějaké místo na dálku, než se tam přemístili. „A pak ať se tam přenesou.“

„Tohle místo nejde vysledovat na dálku, je před tím chráněné,“ namítl Cestovatel. „Nevidím ho ani já. Jeho přesnou polohu ale můžete zjistit pomocí tohoto předmětu.“ Cestovatel ťukl holí o zem a ve vzduchu se zničehonic objevilo nějaké nepříliš velké zařízení. Tvarem připomínalo Rozklanovi lodní kompas. Tenká střelka se zlatým hrotem se vznášela v čiré kapalině uzavřené v průhledné kouli se zlatými rytinami. To vše spočívalo na otočné trojnožce.

„Vypadá to jako kompas,“ poznamenal Rozklan. Viděl, jak něco podobného používají k navigaci mořeplavci. Věděl, k čemu zařízení slouží, ale sám se podle něho řídit neuměl.

Cestovatel se na Rozklana usmál. „To není tak daleko od pravdy, ale tento kompas je naladěn na vyzařování příkrovu kolem Sakkorsu, nikoliv na magnetický obal obklopující váš svět.“

„Takže se stačí dostat kamkoliv mezi ty rozvaliny,“ promluvil Azriim. „A kompas nás odtamtud navede na přesné místo?“

„Ano,“ přisvědčil Cestovatel. „Zjistil jsem, že Sakkors leží někde pod hladinou Vnitřního moře…“

„Pod vodou?“ podivil se Rozklan.

„Neměj strach,“ ozval se Azriim, ale další vysvětlení už nepřipojil.

„Přesně tak,“ řekl Cestovatel. „Pod vodou. Nedaleko břehů říše zvané Sembie a města Selgaunt.“

„Zpátky na místo činu,“ zazubil se Azriim a poplácal Rozklana po rameni. „Nedávno jsem tě tam málem zabil.“

„Nezapomněl jsem,“ pronesl Rozklan tichým hlasem. Nechal slaada, aby si to vyložil, jak chce.

Cestovatel pokračoval: „Vyplujete na lodi a kompas vás navede přímo k rozvalinám. Jakmile se tam dostanete, zasadíte semeno a odsajete příkrov nad Sakkorsem, přesně jak jste to udělali v Přístavu Lebek.“

„A potom?“ zajímal se Azriim.

„Potom přijde čas na Plamennou korunu,“ řekl téměř toužebným hlasem Cestovatel.

„Myslím, co bude s námi,“ upřesnil Azriim.

„No jistě, ovšem,“ zpozorněl Cestovatel. „Vás bude čekat dokončení proměny v šedé, možnost svobodně odejít z mých služeb, a ještě něco navíc…“

„Co?“ zeptal se Azriim.

Cestovatel zavrtěl hlavou a pokáral Azriima pohledem: „Trpělivost, synu.“

O Plamenné koruně slyšel Rozklan poprvé. Osmělil se proto k otázce: „Plamenná koruna?“

Cestovatel ležérně mávl rukou, i když mu ten pohyb očividně způsobil bolest. „Viděl jsem ji kdysi v mládí, a teď ve stáří ji uvidím znovu.“

„Viděl?“ podivil se Dolgan. „Myslel jsem, že jsi ji nosil.“

„V jistém smyslu také, Dolgane,“ odvětil Cestovatel. „Teď si chci prohlédnout našeho nového… sourozence ze snůšky a pak už můžete všichni tři vyrazit za svým úkolem. Já vyrazím za tím svým.“

Azriim naklonil hlavu. „Ty máš taky nějaký úkol?“

„Ano, mám,“ přisvědčil Cestovatel. „A až ho dokončím a vy zasadíte semeno v Sakkorsu, do tohoto kavernálního prostoru už se nevrátíte. Můžete se s ním rozloučit.“

Azriim promluvil hlasem, v němž zaznívaly obavy. „A kam se máme vrátit?“

„Dám vám včas vědět,“ pravil Cestovatel a nic dalšího už nedodal.

Zatímco Azriim přemýšlel, Cestovatel seslal jednoduché přivolávací kouzlo a vybavil Rozklana jeho vlastním teleportačním žezlem, podobným, jako měli slaadi. Zároveň mu vysvětlil, jak ho používat. Pak na něj seslal několik zaklínadel, prý proto, aby ho ochránil před Magadonovým nebo Caleovým sledováním na dálku, i když se mohlo jednat o cokoliv. Rozklan neměl šanci to zjistit.

Potom Cestovatel předal Azriimovi stříbrnou tobolku protkanou černými žilkami – semeno Tkanivového čepu – stejnou, jakou slaad použil v Přístavu Lebek.

Když se Azriim proměnil zpátky do své oblíbené podoby půldrowa – lišící se od té původní pouze výrazným šedým pruhem v jinak světlých vlasech – dotkl se kompasu i semene magickou rukavicí navlečenou na ruce a oba předměty zmizely. Nyní byly bezpečně uložené v prostoru mimo dimenze a přístupné pouze prostřednictvím magie zakleté v rukavici. Nakonec Azriim vyslovil slovo moci, kterým otevřel ve zdi otvor, a na chvíli tamtudy zmizel. Vrátil se s novými šaty pro sebe, Dolgana i Rozklana.

Rozklan se ovládl, a nevysmál se mu do tváře. „O svůj šatník se postarám sám, slaade.“

Azriim vypadal zklamaně, ale nenaléhal na něj. „Když myslíš,“ řekl a oblékl si svou parádní garderobu – hedvábnou halenu, vysoké boty, vyšívané kalhoty a plášť lemovaný krajkou. Připnul si pouzdro s hůlkami a opasek se zbraněmi.

„Teď mám pocit, že jsem připravený,“ oznámil.

Dolgan se nešikovně nasoukal do nových šatů, které přitom samozřejmě trochu rozpáral, a byl také připraven.

Bez dalšího zdržování Rozklan i slaadi aktivovali teleportační žezla a přenesli se do města, ve kterém to všechno začalo – do Selgauntu.

Kapitola 3
Návrat do stínů

Cale se s přáteli zhmotnil ve stejné jeskyni ve Sféře stínu, v níž se předtím připravovali na útok. Všichni tři se vyčerpaně sesuli k zemi a těžce oddechovali. Z nejbližších tunelů se neozývalo žádné syčení ani šepot a tma sféry naplnila Calea jistotou. Dodala mu útěchu. Sejmul si z tváře masku, ale dál ji držel v ruce.

Magadon svlékl ze zad batoh a zažehl další ze své zdánlivě nevyčerpatelné zásoby svítících tyčí. V její tlumené záři po sobě trojice vzájemně pokukovala. Cale viděl Jakovi i Magadonovi v očích a v pobledlých tvářích bolest. Zamumlal proto slova modlitby a postupně se obou přátel dotkl. Magadonovi zcela vyléčil zčernalé rány a Jakovi zahojil ošklivě popálenou nohu. Půlčík spolkl výkřik, když mu z nohy odpadlo mrtvé maso a nahradilo ho nové. Oba věnovali Caleovi vděčný úsměv. Cale sám cítil, že se o jeho zranění už starají hojivé schopnosti jeho těla, a tak na sebe magií neplýtval.

Všichni nějaký čas pouze nehybně seděli pod stropem z kamene a svítící tyč vytvářela ostrůvek mdlého světla v jinak černočerném podzemním oceánu. Po tvářích jim tancovaly stíny. Nikomu se nechtělo nahlas vyslovit to, na co Cale myslel… na co bezpochyby mysleli všichni.

Nakonec to byl Jak, kdo to vyřkl: „Nikdy jsem ani neslyšel o někom takhle mocném. Možná Elminster ze Stínodolu. Ale někdo, kdo dokáže používat magii a současně psionické síly?“ Odmlčel se, pohlédl na Magadona, potom na Calea a tiše řekl: „Nevím, jestli ho dokážeme porazit. Možná budeme potřebovat pomoc. Harfeníky… nebo někoho takového.“

Vyslovená skutečnost mezi nimi visela ve vzduchu a byla těžší než okolní temnota.

„Ne,“ zamítl to Cale. „Tohle je naše záležitost.“ Nepřítomně si pohrával se stíny, které se mu obtáčely kolem prstů. „Možná ho nedokážeme porazit, ale to nic neznamená. Budeme to zkoušet. Znovu a znovu.“ Propustil stíny ze své moci a nechal je rozplynout ve vzduchu. „Je tu v sázce něco velkého. Ještě nevidím, co to je, ale cítím to. Cítíte to taky? Magu? Jaku? Viděli jste ho, viděli jste jeho sílu. Nezahazoval by se s něčím bezvýznamným.“

„Souhlasím,“ řekl Jak a pohlédl na Calea s mírným překvapením. „A těší mě, že to bereš takhle.“

Cale přikývl. I on sám byl trochu zaskočený vlastním přístupem.

Půlčík zalovil v batohu, našel dýmku a pravil: „Mohlo se to vyvíjet jinak nebýt toho třikrát prokletého zentího zrádce.“

Cale si připomněl Rozklanova poslední slova, než se přenesli pryč. Přehrál si je v hlavě a nakonec řekl: „Nejsem si jistý, jestli nás zradil.“

Jak vzhlédl, zatímco si k dýmce přikládal zapálenou svítící tyč.

„Už zase? Jak to myslíš?“

Magadon se naklonil dopředu a upíral na Calea pohled světlých očí. „Přesně tak, Erevisi, jak to myslíš?“

Cale si dal s odpovědí načas a za tu dobu dohořela půlčíkova svítící tyč až téměř k prstům. Když si toho Jak všiml, slabě zaklel, ale dokázal si dýmku připálit i krátkým zbytkem. Pak oharek tyče zahodil. Stíny dohořívající oheň zadusily stejně účinně jako kbelík vody.

Konečně Cale promluvil: „Slyšeli jste, co mi řekl, než jsme odtamtud zmizeli?“

Magadon přikývl. „Že stojíte proti sobě.“

„Proti sobě,“ zopakoval Jak a přikyvoval. „To ti nezní jako zrada?“

„Říkal ale taky něco o nějakém Cyrikově knězi,“ dodal Magadon.

„Správně,“ souhlasil Cale. „Prý myslel vážně to, co mi pověděl kdysi v Selgauntu, když jsme společně dostali jednoho Cyrikova kněze.“

„A to bylo co?“ zajímal se Magadon.

Jak vyfoukl obláček kouře.

Cale zaváhal a pátral v paměti, co všechno tehdy Rozklan říkal. Když už si na nic dalšího nevzpomněl, promluvil: „Řekl, že se nám dobře spolupracuje.“

Magadon dlouze vydechl, znovu se zaklonil a zadíval se do okolní temnoty.

Jak si vyndal dýmku z úst a zaklel.

Cale jejich rozpoložení chápal.

„Co to s námi hraje za hru?“ zeptal se Magadon do otevřeného prostoru.

„Tu samou jako vždycky,“ odpověděl Jak a potáhl kouř. „Je to herec, nájemný vrah. Hrál si s námi celou dobu. A teď znova. Sleduje jen vlastní zájmy. Nevěř mu, Cale.“

Cale si tím nebyl tak jistý. Pravda, mít Rozklana přečteného nebylo nikdy snadné a jeho nespokojenost s úlohou Druhého k tomu ještě přispívala. Sdíleli s Calem společnou víru, bývalé zaměstnání, ale jinak téměř nic dalšího. Přesto Cale cítil, že mezi Rozklanem a jejich skupinou vzniká cosi jako sounáležitost. Byla jen předstíraná? To Cale netušil. Vrah mu mohl buď naznačovat, že zůstává i nadále jejich spojencem, nebo si prostě jen pojišťoval šance na úspěch tím, že začal hrát na obě strany.

„Zjistíme to, až se setkáme příště,“ pravil Cale.

Jak si nesouhlasně odkašlal, postavil se a zkoušel pevnost uzdravené nohy. Zdálo se, že drží, i když nohavici měl úplně roztavenou a zničenou.

„Stejně mu nevěřím,“ zavrtěl půlčík hlavou.

„Já taky ne,“ odtušil Cale.

Přinejmenším ne úplně. Něco takového si nyní nemohl dovolit.

„Čili,“ ozval se Magadon, vytáhl z batohu cestovní suchary a poslal je dokola. „Co teď? Jak ho najdeme, až opustí Cestovatelovu skrýš?“

„Dělám na tom,“ ujistil ho Cale. V Přístavu Lebek dokázal slaady magicky vysledovat, ale věděl, že Cestovatel bude tentokrát chytřejší a lépe služebníky zamaskuje, včetně Rozklana.

„Díky tvému zrakovému propojení jsme se dozvěděli několik věcí,“ pokračoval Cale. „Cestovatel hovořil o cestě k Nadpozemskému chrámu bohyně Mystryl. Možná bychom toho mohli nějak využít.“

Magadon se na něj zvědavě podíval. „Jak víš, co říkal? Mentální kontakt nepřenáší žádné zvuky.“

„Odezíral mu ze rtů,“ vysvětlil Jak.

Magadon povytáhl obočí a uznale pokýval hlavou.

„O Mystryl ani Nadpozemském chrámu jsem nikdy neslyšel,“ pokračoval půlčík. „Mohl by být někde na nějakém ostrově?“

Cale pokrčil rameny. „Taky jsem ta jména nikdy neslyšel. Určitě ale najdeme někoho, kdo je znát bude. Nechte mě přemýšlet.“

Jak zadusil dýmku, vyklepal z ní popel a řekl: „A mezitím bychom odsud mohli zmizet, u Devíti pekel. Můžeš nás… přenést zpátky do Faerûnu?“

Cale předpokládal, že ano. Zatím nepozoroval, že by jeho schopnost přenášet sebe i přátele skrze stíny měla nějaká omezení, i když ho Jakova poznámka trochu znejistěla. Pokud se mohl přemisťovat naprosto volně, pak to mělo podle jeho názoru více co dělat s pozicí Prvního služebníka Masky než s jeho proměnou v přízrak.

„Můžu,“ odpověděl. „Vás dva vezmu do Selgauntu a sám se vrátím do Přístavu Lebek.“

Jak s Magadonem si vyměnili pohledy.

„Do Přístavu Lebek můžeme s tebou,“ nabídl se Magadon. Vstal a navlékl si na záda batoh.

Cale zavrtěl hlavou. „Ne, Magu. Přenášení do Temných říší je nebezpečné. Něco by se mohlo pokazit. Mimo to, Přístav Lebek už může být dávno v troskách. Mohlo by se stát, že se zhmotníme uprostřed skály.“

„Rizika známe,“ řekl pevně Magadon.

„Můžou nás hledat Lebky…“ pokračoval ve výčtu Cale.

„Rizika známe,“ ujistil ho i Jak. „Pořád platí, že jdeme s tebou.“

Cale se jim oběma zadíval do očí, uviděl v nich odhodlání a připustil, že nemá cenu dál se přít.

„Dobrá tedy. Půjdeme všichni.“

Jeho přátelé se připravili.

Cale si v duchu vybavil potemnělé ulice Přístavu Lebek, lávky, lana, visuté můstky konopné magistrály a doslova hmatatelné zoufalství, které ve městě panovalo. Přiměl se nalézt shodu mezi stíny ve Sféře stínu a tmou ve Stínovém přístavu. Spojení se navázalo snadno. Obě místa spojovalo víc než nedostatek světla.

Temnota kolem nich se prohloubila a uhasila Magadonovu svítící tyč.

Cale je přenesl mezi sférami. Objevili se v tmavé, úzké uličce nedaleko ztichlé hlavní ulice.

Jako první na Calea zaútočily pachy. Už zapomněl, jak ohavný vzduch musejí v Přístavu Lebek dýchat – zatuchlá voda, mrtvé ryby, moč, nemytá těla, trus a hniloba. V duchu si ten zápach pojmenoval: beznaděj.

„Ještě to tu stojí,“ řekl tiše Jak a vykoukl za roh na hlavní ulici.

„Bohužel,“ už ani nemusel dodávat. Bylo to naprosto jasné, Cale mu to slyšel v hlase.

„Ale bylo to těsné,“ dodal Magadon, protože částečná zkáza byla patrná i z místa, kde nyní stáli.

Vykročili na hlavní ulici.

Ve vzduchu se vznášel prach hustý jako mlha. Bylo ho tolik, že si Cale musel přetáhnout přes ústa plášť a dýchat skrz něj. Jak a Magadon udělali to samé. Budovy z vyšších pater popadaly dolů na dno jeskyně, kde pohřbily jiné budovy a lidi. Jejich trosky nyní na mnoha místech tvořily vysoké, beztvaré hromady dřeva a kamení. Z některých hromad čněly končetiny zavalených obětí. Mnohé přízemní budovy utrpěly tak těžká poškození, že se nakláněly v nemožných úhlech a jejich zhroucení se zdálo být neodvratné. Vzduchem u stropu jeskyně se jako malé blesky náhodně míhaly klikaté oranžové výboje mystické energie.

Zřejmě vedlejší účinky odsátí energie z příkrovu, usoudil Cale. Alespoň že magie zůstala natolik neporušená, aby udržela jeskynní strop.

Na ulicích se vršily sutiny: haldy polámaných dřev, roztříštěné kameninové nádobí, velké úlomky vyhlazených kamenů a kusy stalaktitů. Mezi ruinami spočívaly i potrhané a zamotané části konopné magistrály, propletené v jednom velkém nepřehledném klubku lan a zpřerážených prken.

„Buďte ostražití,“ upozornil je tiše Cale, když se vydali ulicí. „A držte se u mě. Jestli se objeví nějaká Lebka, musíme okamžitě zmizet.“

Jeho druhové přikývli a bdělýma očima se rozhlíželi po okolí.

Ke katastrofě došlo ani ne před hodinou, ale přístavní povaleči už pracovali na tom, aby pádem ohrožené budovy podepřeli prkny, která ležela všude kolem. Ostatní pročesávali haldy trosek a hledali cennosti nebo něco k snědku. Byli mezi nimi orkové, lidé, míšenci, illithidi i drowové. Tiše se proplétali ruinami, opatrnější než kdy jindy, se zbraněmi a hůlkami připravenými k útoku či obraně. Spolu s nimi bylo všude vidět také toulavé psy a další zvířata. Cale si v tu chvíli vzpomněl na Rozklana.

„Bohové,“ ulevil si Magadon, když se sami pustili mezi trosky.

Cale mohl jen souhlasit. Dobře věděl, že zkázu měli na svědomí slaadi, přesto sám cítil na rukou krev, jelikož se podíleli na událostech, které k tomu vedly. Pravda, Přístav Lebek bylo příšerné místo, semeniště zla, ale nikdo si nezasloužil to, čeho tu byl Cale nyní svědkem.

Pokračovali dál a okolní napětí by se dalo krájet. Po Lebkách nebylo naštěstí nikde ani památky.

Znovu spatřili otroky. Byly jich spousty. Zástupy lidí, elfů, trpaslíků a méně známých ras, připoutaných k sobě cinkajícími řetězy. Gobří dozorci s krompáči v rukou na ně vrčeli rozkazy. Tradiční obchod s otroky nedokázalo ochromit ani zničení části města.

Cale se pokoušel nalézt povědomé místo, které by mu poskytlo záchytný bod, podle něhož by se zorientoval. Nakonec ho uviděl – byla to Rezavá kotva, která ještě stála, a navíc se zdálo, že se jí katastrofa zcela vyhnula. Uvažoval, že by zašel dovnitř a zkontroloval, jak je na tom Varra, ale nakonec to zavrhl. V hostinci by teď jistě nebyla. Byla by doma, pokud tedy… tu představu rychle zaplašil. Věděl, že se nacházejí blízko jejího domu. Měl v paměti jasnou vzpomínku, jak ji tam doprovázel. Nevšímal si prázdného místa ve svém nitru, které představovalo strach z toho, že se jí něco stalo… nebo hůř, že už není mezi živými.

Cale přidal do kroku. Všichni tři společníci se snažili působit nenápadně a Cale v jejich okolí udržoval příkrov hustšího stínu.

„Jednoho dne,“ zašeptal Jak, když je míjel půlork, vedoucí za sebou tři lidské otroky s kovovými obojky spojenými řetězem.

„Jednoho dne,“ přisvědčil Cale a myslel to vážně.

Pokračovali dál a viděli, že některých částí města se pohroma dotkla více než jiných. Cale odhadoval, že přibližně tři čtvrtiny budov na úrovni dna jeskyně zkázu přestály. Vyšší patra utrpěla více. I tak ale nad hlavou stále viděli řadu neporušených staveb.

Život ve městě plynul dál, byť zde panovalo znatelnější ticho a napětí. Dovádění návštěvníků hostinců bylo méně bujaré, výkřiky prodejců vychvalujících zboží zněly tlumeněji a tváře otroků působily ještě sklíčeněji než dřív.

Město žilo dál a Cale si spočítal, že jednoho dne se tu vše opět vrátí do původního stavu. Zatím ještě nevěděl, jestli je to dobře, nebo ne.

„Nenávidím to tu,“ poznamenal Jak tiše.

Cale přikývl, protože to vnímal stejně.

Rychle změnil téma: „Aspoň že tu nikde nejsou Lebky.“

Přemýšlel, jestli létající strážci města přežili odsátí příkrovu. Věděl, že několik jich zahynulo v bitvě mezi otrokářskými skupinami, kterou zosnovali slaadi. Ale všechny asi ne, některé jistě přežily.

Brodili se sutinami a postupovali městem dál, až se ocitli na jeho severním okraji. Caleovi se sevřelo hrdlo, protože se blížili k Varřinu řadovému domku.

Když zdálky uviděl, že ještě stojí, spadl mu kámen ze srdce. Na okamžik v duchu zápolil sám se sebou, zda k ní má zajít a zkontrolovat ji. Zdálo se mu to být jaksi… příliš troufalé.

Rozhodnutí ale přišlo rychle. Musel se přesvědčit, že je Varra v pořádku. A chtěl, aby věděla, že o ni měl strach.

„Zůstaňte tady,“ nakázal Jakovi a Magadonovi.

„Tady?“ podivil se Jak.

„Nebude to trvat dlouho,“ ujistil ho Cale. „Mějte oči na stopkách.“

Jak se blížil k Varřinu domu, náhle cítil, jak mu těžknou nohy. Ucítil závan Jakova tabáku, jak si půlčík zapálil, aby si ukrátil chvíli.

Okna řadového domku zakrýval papír a Cale za ním neviděl žádný pohyb. Střecha byla prohnutá a jedna ze zdí se nakláněla, ale Cale měl pocit, že to tu takhle vypadalo už i před zřícením části jeskyně.

Přistoupil ke vchodu, který tvořily staré kajutové dveře z nějaké dávno ztroskotané lodi, ošlehané větrem a zubožené počasím. Tehdy si uvědomil, že netuší, co jí řekne. Příliš pozdě.

Chvíli stál a rozhodoval se jak dál. Nakonec zaklepal, nejprve jemně, poté ještě jednou, ostřeji.

Zevnitř se ozvaly tlumené hlasy přinejmenším dvou žen.

„Kdo je tam?“ zeptala se zpoza zavřených dveří jedna z nich. „Žádné jídlo tu není a jsem ozbrojená.“

Nějakou dobu mu trvalo, než ze sebe dokázal cokoliv vypravit, ale nakonec se odhodlal: „Hledám Varru. Je doma?“

Dveře se rozlétly tak rychle, že jim Cale jen těsně stačil uhnout.

Stála v nich Varra, ve stejných podomácku ušitých šatech, jaké měla i předtím. Když Calea spatřila, přitiskla si dlaň na ústa a do očí jí stouply slzy. Zrezavělá dýka, kterou držela v ruce, jí vypadla na zem.

„To jsi ty,“ promluvila konečně.

„Slíbil jsem, že se vrátím,“ řekl.

Přikývla a dál na něj hleděla. Otevřela ústa, pak je zase zavřela, ale nakonec přece jen promluvila: „Kde jsi byl? Nestalo se ti nic?“ Gestem obsáhla zničené město všude kolem.

„Byl jsem… poblíž,“ odpověděl. „Nestalo se mi nic, ale bál jsem se, že tobě ano.“

„Nepřestávala jsem doufat…“ řekla. Odvrátila od něho pohled a zhluboka se nadechla. „Jsem ráda, že jsi tu.“

„Já taky,“ pokýval hlavou.

Podívala se mu do očí a usmála se.

Cale se jí chtěl dotknout, držet ji, ale nevěděl, jestli na to má právo. Chtěl, aby se mu vrhla do náruče, ale to se nestalo. Chtěl se na ni usmát, ale úsměv nepřicházel. Oba se na několik trapných okamžiků dívali kamkoli jinam než na toho druhého.

Z domu se ozval ženský hlas: „Kdo to je, Varro?“

„To se tě netýká,“ odsekla Varra přes rameno.

V odpověď se ozvalo reptání, ale brzy utichlo.

Varra se ke Caleovi přitočila zpátky a zahleděla se mu do tváře. Než mohla znovu promluvit, Cale se rozhodl skočit do toho rovnýma nohama. „Přišel jsem pro tebe,“ řekl.

Zazářily jí oči. Mírně se k němu naklonila, zřejmě mimovolně.

„Odcházím a chci tě vzít s sebou,“ pokračoval. „Není to tu bezpečné a zřejmě ani nikdy nebylo.“

Tvářila se překvapeně, vděčně a vylekaně zároveň. „Kdy?“ chtěla vědět.

„Teď hned,“ odtušil Cale. „Můžu tě vzít do Selgauntu, města na povrchu. Během chvíle odtud můžeme být pryč.“

Natáhl k ní ruku a vzal její dlaň do své. Její kůže byla tak jemná a teplá.

„Teď hned,“ zopakovala pomalu, jako by se to slovní spojení teprve učila. „Ale…“

„Teď hned,“ přisvědčil, „a nahoře můžeš začít znovu.“

Po těch slovech se na něj ostře zadívala a on začal přemýšlet, co řekl špatně. Viděl, jak se jí ve tváři zračí vnitřní boj, ale netušil proč. Po chvíli zaznamenal, že zápas v jejím nitru skončil. Vzala jeho ruku do svých.

„Cítíš mezi námi něco? Něco… výjimečného?“

Cale váhal. Znal ji jen několik hodin. Přesto nedokázal popřít, že se mezi nimi vytvořilo jisté… spojení. Její dotek ho rozpálil. Přikývl a Varra s úlevou vydechla.

„Já taky,“ řekla. „Proto chci, abychom začali společně. Ne jenom já, ale my. Proč by to nemohlo být: Nahoře můžeme začít znovu společně?“

Cale pochopil. Hledal odpověď, ale nakonec se rozhodl, že jí nebude lhát.

„Mám něco na práci. Něco velkého. Myslím, že dokonce většího než tohle,“ poukázal na okolní zkázu. „Nemohl bych s tebou být, ne hned… možná nikdy. Můj život… se ubírá nečekanými cestami.“

Hleděla mu zpříma do očí a koutky jejích úst mu prozradily, že je z toho smutná. Ale ve tváři jí četl také odhodlání.

„Tak tedy přijď, až bude po všem,“ pravila. „Vrať se, až nám osud dovolí být spolu. Až půjde, abychom to byli ‚my‘.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční maska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.