Minotauří války

v nakladatelství FANTOM Print

Krvavá noc

Krvavý příliv *

Krvavá říše *

* Připravujeme, české názvy se mohou změnit

FANTOM Print

2012

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu

Wizards of the Coast, Inc.

Loga DRAGONLANCE a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2004 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Matt Stawicki

Translation Hana Vlčinská

ISBN 978-80-7398-621-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-622-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé matce Anně s díky za stálou inspiraci a podporu

Prolog
MARGARET WEIS

Po zkáze, kterou přinesla Válka duší, hledí lidé Krynnu do budoucnosti, jež je nejistá a neznámá. Jistě, dá se říci, že budoucnost je vždy nejistá a neznámá těm, kdo do ní nedokáží nahlédnout. Avšak každá událost, která se v dějinách Krynnu odehrála, měla podklad v historii. Budoucnost Krynnu byla vystavěna na pevných základech minulosti. I když byly události třeba katastrofické, když se člověk ohlédl, mohl říci, že se daly předpovědět na základě toho, co se stalo předtím.

Když Takhisis vytrhla svět z jeho kotviště, nechala ho driftovat časem a prostorem, takže to, co bylo, už není a budoucnost je nevyzpytatelná. Dokonce ani bohové nevidí, co přijde.

Říkají tomuto času Věk smrtelných. Na počátku ho tak pojmenovali, protože bohové odešli. Po Válce duší si toto jméno udržel, neboť i mezi samotnými bohy je zmatek. Řeka času se vylila z břehů a spláchla hvězdy.

Bohové budou mít v budoucnosti světa slovo, o tom není pochyb. Budou však tápat a hledat si cestu temnotou stejně jako smrtelníci. V atmosféře strachu a nejistoty bude vzkvétat zlo. Avšak hlouběji v temnotě zazáří jasnější světlo.

Pro minotaury nastává čas zanechat na světě stopu, čas pro nové zlosyny i hrdiny.

Trilogie Richarda A. Knaaka je prvním krokem do této budoucnosti.

Kronika dějin minotaurů
(VYPSÁNO Z PALANTASKÝCH ARCHIVŮ)

Přestože rasa minotaurů sdělila cizincům o své minulosti jen málo, byly shromážděny útržky, hovořící o říši s dějinami obtíženými otřesy i obnovami, hroucením i přežíváním. Navzdory bouřlivým událostem minotauři vydrželi, a dokonce se jim dařilo.

Legendy ohledně jejich původu se rozcházejí. Většina věří, že ve dnech hasnoucí slávy civilizace vznešených zlobrů, když ji začala rozkládat dekadence, se v jejich říši objevilo naléhavější nebezpečí – Šedokam, artefakt s děsivou kouzelnou mocí schopný proměnit cokoliv a kohokoliv. V případě zlobrů Šedokam zkroutil jejich těla a více než čtvrtinu rasy přetvořil v rohaté netvory, obávané dodnes.

Naproti tomu minotauří vysvětlení maluje zřetelný obraz úpadku zlobrů a dobrodiní jednoho z bohů. Sargas přijal podobu obrovského kondora a shromáždil a odnesl ty ze zlobrů, jež shledal hodnými, do země na východním okraji Ansalonu, aby zde začali znovu. Na každého z nich poté vložil znamení a proměnil ho v minotaura. Tím zajistil, že se již nikdy nespojí se svými příbuznými.

Historicky se minotauři objevili tři tisíce let před První pohromou. Usadili se na východním pobřeží a pojmenovali svůj domov Mithandrus, Země Býka. Od samého počátku snili o vlastní říši, jež by vzkřísila zašlou slávu předků, avšak nesla by znamení jejich vlastní víry.

Minotauři napadli trpasličí říši Kal-Thax, což však byla chyba. Trpaslíků se to nemile dotklo. Srovnali Mithandrus se zemí a odvlekli s sebou do Kal-Thaxu tisíce minotauřích otroků. Následujících dvě stě let minotauři dřeli ve smradlavých dolech a trpěli pod jhem trpasličí krutovlády. Teprve v okamžiku, kdy Kal-Thax rozpoltily vedví občanské nepokoje – přičemž daly vzniknout konkurenčnímu Thorinovu království – se otroci pod vedením Ambeoutina a Belima vzbouřili. Pobili trpaslíky a zničili Kal-Thax.

Belim zemřel a Ambeoutin odvedl svůj lid zpět do otčiny, kterou pak jeho stoupenci pojmenovali po něm, na jeho počest. Ambeoutin se však o lid bál a modlil se ke svému bohu, aby ho vedl.

Říká se, že se Sargas Ambeoutinovi zjevil ve vizi jako ohromný ohnivý minotaurus, sedící na trůnu vytesaném z vyhaslé sopky. Bůh zvedl Ambeoutina do výše a král se vznášel jako list ve větru.

„Slyšel jsem tvé prosby, Ambeoutine, a chápu tvé obavy. Jsou to oprávněné obavy zasloužilého válečníka, a proto na tvé prosby odpovím. Budu tě učit, a ty budeš učit mé děti.“

První a nejvyšší ctností dětí Rohatého byla ustanovena čest, neboť beze cti by zbylo jen divošství, což se vskutku stalo zlobrům.

„Čest bez síly bránit se není nic než prázdná, křehká skořápka, jež se dá lehce rozdrtit,“ pravilo božstvo. „Mé děti musí být silné, neboť je na cestě k jejich právoplatnému osudu očekává mnoho útrap.“

Zbytek vize odvál čas, říká se však, že Ambeoutin, který býval světle hnědý, vyšel příštího jitra ze svých komnat černý jako saze. Setkal se tváří v tvář s bohem ohně a vulkánů a znamení tohoto setkání s ním zůstalo navždy.

A tak Ambeoutin naučil minotaury zásadám, jež určovaly veškeré stránky jejich života: čest rodiny, klanu a rasy. Slovo minotaura je neporušitelné a k jeho obraně je nutno položit život. Nedostatek odhodlání bránit své slovo přináší hanbu na hlavy všech.

Aby se naučili, jak získat sílu k obraně cti, uspořádal král první z turnajů ve zbrani. Poté nařídil, že všechny důležité spory budou rozsouzeny v soubojích s pevnými pravidly. K tomuto účelu nechal vystavět prostou kruhovou stavbu, první arénu.

Ambeoutin vládl šedesát let a potom zemřel. Navzdory jeho prohlášení, že jsou si všichni minotauři rovni a mohou vládnout, se lidé obrátili na jeho syny, dvojčata Mithase a Kothase, kteří souhlasili, že se utkají v aréně, aby se rozhodlo, kdo z nich bude vládcem. Přestože však bojovali déle než den, jejich síly byly příliš vyrovnané. Nakonec se oba vyčerpaně zhroutili.

Příznivci jednoho i druhého se stejně hlasitě dožadovali, aby byl vítězem prohlášen jejich favorit. Bratři se obávali občanské války, a tak rozdělili království na dvě. Kothas vládl jižní polovině a Mithas severní. Dohodli se také na pořádání pravidelných turnajů mezi novými královstvími, aby zajistili, že osud obou říší, které po nich získaly jména, bude navždy spojen.

Dvě království však nevydržela. O deset let později Kothas zemřel, srazil si při pádu vaz. Mithas vytáhl, aby zajistil jihu stabilitu, ale jeho čin byl špatně vyložen jako vpád. Zatímco poslal své síly sem, ostatní hranice zanechal jen s chabou obranou. Zlobři, kteří se nedávno spojili pod charismatickým chánem, ve velkém počtu zaútočili, rozdrtili minotaury a smetli obě království.

Když minotauři na konci Druhé dračí války (2645 před Pohromou) zlobry svrhli, znovu vybudovali obě království. Tentokrát se však shromáždění vůdci dohodli, že v zájmu většího bezpečí a spolupráce potřebuje minotauří lid jednoho svrchovaného vládce. S touto myšlenkou otevřeli první Velkou arénu a prohlásili, že inaugurační souboj do roka rozhodne o prvním císaři.

Po několika dnech úsilí si vítězství v souboji vydobyl Bosigarni Es-Mithas, jímž si vysloužil přízvisko „Krvavý Bos“. Bos se zanícením prohlásil minotaury za budoucí vládce Krynnu a vystavěl Sargasovi chrám, aby se boží slovo šířilo. Potom ustanovil Nejvyšší kruh jakožto řídící sbor dohlížející na každodenní chod říše.

Po Bosově smrti zahájili minotauři řadu neblahých tažení a byli odraženi trpaslíky i lidmi. Říše se znovu zhroutila. Několik generací rasa trpěla, zotročena nejprve trpaslíky a potom zlobry. Aby dobyvatelé služebníky lépe ovládli, udržovali loutkového císaře, který se však zodpovídal jim, a ne kterémukoliv bohu.

Svoboda přišla opět v roce 2485 před Pohromou, když se gladiátorovi jménem Makel podařilo zabít Velkého chána. Makel – později přezdívaný Zlobrobij – jako krvavá řeka provedl lid územím jejich pánů a téměř zlobry vyhladil.

Jakožto císař Makel ustanovil za trvalé sídlo vládce Nethosak, největší ze severních sídel. Během roku započala stavba paláce. Makel vládl čtyřicet let a zemřel způsobem pro minotaury neobvyklým, ve spánku.

Jeho smrt zahájila Věk uchazečů, který dostal jméno podle jejich krátkých vlád. Teprve v lučištnici Jarisi minotauři znovu získali skutečného vůdce. Jarisi uhájila korunu patnáct let a podnikla námořní výpravy. V roce 2335 před Pohromou minotauři získali první ostrovní kolonii a pojmenovali ji na její počest Jari-Nyos.

Jarisini nástupci znovu zkoušeli odhodlání sousedů. Hleděli k zelené východní hranici elfské říše Silvanest, která byla zapletena v konfliktu s lidskou říší Ergot na západě. Na hranicích však zavládl chaos. Zmapované cesty se změnily. Hlídky se ztrácely. Císař zahynul na koňském hřbetě, uškrcen, když se mu kolem krku ovinul šlahoun vína. Minotauři se s takovými kouzly nedokázali vypořádat a stáhli se. Porážka je znovu oslabila a opět povzbuzená říše zlobrů je rozdrtila a zotročila na dalších dvě stě let.

V okamžiku, kdy Vinas Solamnus v roce 1791 před Pohromou porazil Ergot, se objevil minotaurus jménem Tremok. Tremok čtyřikrát prošel napříč celým Ansalonem ve štvanici za vrahem své družky. Jeho odhodlání říši natolik probralo, že když Tremok vstoupil do arény, aby se ucházel o trůn, jeho protivník se – jedinkrát v celých minotauřích dějinách – vzdal bez boje.

Tremok byl vcelku nezajímavý vládce, než ho navždy změnila noc, kdy ho o samotě při modlitbách v chrámu vyrušil dunivý hlas.

„Tremoku…“ zavolal ten hlas, nesoucí se ozvěnou všude kolem. „Modlíš se za svou ztracenou lásku, miluješ však dostatečně?“

Tremok vstal a máchl pěstí k obrazu kondora nad sebou: „Žádná láska není skutečnější než má, na Krynnu ani na nebesích!“

„Láska k družce je jistě úctyhodná,“ pravil bůh, „ale co tvůj lid? Jsou bez císaře. Mí vyvolení mají svobodnou vůli, ale s ní přichází i odpovědnost. Ty jakožto vládce máš odpovědnost největší. Cti svou družku, ale miluj svůj lid. Ti jsou teď tvou rodinou!“

Císaře se dotklo nádherné rudé světlo a naplnilo ho Sargasovým požehnáním. Tremok vyšel z chrámu odhodlaný. Nechal postavit větší, rozlehlejší arénu a posílil říši. Minotauři se znovu usadili na ostrovech na okraji Ansalonu. Království vzkvétalo.

Tremok toužil po průchodu územím zlobrů, který by umožnil jeho lidu přístup k bohatším, úrodným říším lidí. Chrám a Nejvyšší kruh dávali přednost pomstě elfům, ale Tremok jim nenaslouchal. Připravil vojska, jistý si vlastním vítězstvím, avšak den před bitvou byl nalezen mrtev, s elfskou dýkou v hrudi. Tak ho přinesli na ohromnou pohřební hranici, zbudovanou před palácem. Říká se, že když tělo hořelo, nebesa se otřásala touhou po pomstě.

Rychle následovala řada soubojů o titul, neboť mnozí toužili přivlastnit si Tremokův odkaz. Než však minotauři vyrazili do války, dopadlo na jejich zemi další neštěstí.

Zemětřesení v roce 1772 před Pohromou je zaznamenáno jako nejhorší v minotauřích dějinách. Ohromná trhlina rozpůlila Nethosak vedví. Aréna se propadla a zabila tisíce diváků. Následné otřesy zpustošily celou oblast. Morthosak sice zůstal téměř nedotčený, ale jak se plnil uprchlíky, i tady se šířily nemoci a chaos. Obnova by trvala celé roky. Říše, dál sužovaná otřesy, se tak stala snadnou kořistí pro nový národ – Ištar.

Ištar, toužící po obchodních cestách, pracovní síle a zdrojích, vtrhl do říše v roce 1543 před Pohromou. Nethosak byl znovu srovnán se zemí. Generál Hymdall, ištarský vojenský velitel, táhl k jihu. Byl si jistý, že Morthosak snadno padne.

Místo toho ho dva dny cesty od cíle očekávalo malé vojsko pod velením minotaura Mitose. Hymdall vyslal impozantní jezdectvo, aby rozbilo slabé linie, ze země se však náhle vynořily maskované zábrany pokryté ostrými kůly. Rychle se zvedající bariéry nedaly jezdectvu možnost úniku. Koně i vojáci byli nabodnuti na kůly nebo popadali. Muži se vyděsili. Nepřátelská jízda byla roztříštěna.

Generál Hymdall pobídl pěchotu, aby jim vyrazila na pomoc, když však jeho muži překročili pole, vynořili se za nimi z maskovaných jam minotauři. Muži z Ištaru přepochodovali přímo přes nepřítele a teď se ocitli v pasti.

Hymdallovi nezbylo než se vzdát. Jako výkupné za přeživší nepřátele získal Mitos propuštění minotaurů, kteří byli předtím odvlečeni do Ištaru.

S počátkem Mitosovy vlády se minotauři oddělili od zbytku Ansalonu. Okolí zapomnělo na jejich umění i kulturu a většina si zapamatovala jen hrozivý vzhled. Šířily se děsivé historky. Aniž museli zvednout zbraň, stali se minotauři obávanějšími než dřív.

Když v roce 1060 před Pohromou rozpoutala Temná bohyně Takhisis Třetí dračí válku, její velitelé viděli minotaury jako dokonalá válečná zvířata. Minotauří otroci v řadách vojáků se během tažení na Solamnii stali pravou rukou vojenského velitele Cryna. Tam však jejich užitečnost končila, neboť dědicové odkazu Vinase Solamna kladli vytrvalý odpor.

V jedinečné odbočce toku dějin jeden z minotaurů, Kaziganthi de-Orilg, zabil svého zlobřího kapitána a uprchl na solamnijské území. Tam ho zachránil legendární rytíř Huma Drakobijec. Vzniklo mezi nimi nečekané přátelství. Kaz následoval Humu po celou válku a byl to on, kdo odnesl jeho tělo z bojiště, poté co Huma porazil Takhisis.

O dalším Kazově životě koluje spousta příběhů. Říká se, že se vrátil domů a bojoval s hrozivým rudým drakem, který tajně manipuloval minotaury v Takhisisině jménu. Legenda se však odehrála osm let po Třetí dračí válce, a jak dokazují záznamy, na konci té války všichni draci zmizeli. Přesto minotauři trvají na věrohodnosti příběhu.

Minotauři se znovu vrátili do izolace. Přestože si přáli držet se dál od světa venku, svět si nepřestal všímat jich. V rámci sporu s elfy o mořské cesty Ištar minotaury bezděky vyburcoval. Císařství odmítlo přijmout přítomnost obou stran, v roce 645 před Pohromou vyrazilo do útoku na Kurénský oceán a potápělo bez rozdílu lidské i elfské lodě. V roce 460 před Pohromou však Ištar, před jehož vládou se tehdy skláněla většina zemí, zatlačil císařské loďstvo zpět na jejich vlastní území a tam je uzavřel.

Když v roce 94 před Pohromou kněz-král, absolutní vládce Ištaru, vyhlásil Manifest cti, prohlásil téměř všechny ostatní rasy za zlé od přirozenosti a nařídil, aby byly vyhubeny nebo přivedeny ke Světlu. Sargasovi vyvolení byli znovu odvlečeni ze své domoviny v řetězech. Hrstka nezávislých kolonií přežívala díky pirátství, ale jako národ přestali minotauři existovat – až dokud jim Pohroma, nad níž všechny ostatní rasy bědovaly, nevrátila jejich dědictví.

Pro všechny ostatní země je První pohroma čas božského běsnění a hněvu, který trhal zemi. V odpověď na prohlášení kněze-krále, že má být uctíván jakožto nejvyšší bůh, nebesa vzplála a svrhla z výšin ohnivou horu, která pohřbila Ištar v hlubinách. Zrodilo se Krvavé moře. Kontinent zpustošil hladomor a nemoci, vypukla válka.

Avšak minotauři se vprostřed vší té hrůzy radovali. Mnozí zahynuli v Ištaru, ale většina, pracující v dalekých dolech a na polích, přežila. Svrhli zbývající pány a v roztříštěných skupinkách zamířili domů.

Jejich domovem se teď staly dva rozlehlé ostrovy na východním pobřeží Krvavého moře. Města Nethosak a Morthosak zůstala téměř nedotčena a všichni věřili, že je to znamení, které svým dětem spolu s Pohromou seslal Sargas.

V čele s novým vůdcem, Torothem, se minotauři zahleděli k východu. Toroth rozšířil novou ostrovní říši, získal rozsáhlé části Kurénu, které předtím nikdo neprozkoumal. Dokonce i když v roce 21 po Pohromě padl v boji s mořskými barbary, vize zůstala a vedla jeho lid během dalších generací.

Minotauři se osmělili a začali se znovu usazovat na pobřeží Ansalonu. Kontaktem s pevninou však na sebe bohužel upoutali pozornost nového tyrana, obávaného Pána Ariakase.

Ariakas, charismatický služebník Takhisis, shromáždil roku 340 zklamané lidi i ostatní rasy a vytvořil dračí armády. K jejich řadám se přidali i zlobři, goblini a další. Minotauři se také připojili, byť zdráhavěji. Přestože byli přijati jako „spojenci“, jejich postavení připomínalo spíše dávné vojáky z řad otroků.

Zatímco Ariakas postupoval Ansalonem, minotauři prorazili přes Balifor a v roce 353 po Pohromě se chystali k útoku na elfy. Několikrát napadli hranici, byli však ostře zastaveni. Když toho roku Ariakas zemřel, dračí armády se zhroutily a elfové minotaury vyhnali.

Říše, vystavená neustálým změnám, se stabilizovala až při vzestupu Chot Es-Kalina v roce 368. Chot přitáhl uzdu legiím, obnovil svazky se Sargasovým chrámem a postavil nejpropracovanější arénu všech dob. Následoval Torothova příkladu a rozšiřoval dosah říše. V patnáctém roce jeho vlády už měli minotauři čtrnáct kolonií.

Onoho patnáctého roku však přišlo Léto Chaosu.

V roce 383 po Pohromě mezi sebou bojovali sami bohové. Krynnem kráčely hrůzy, jaké předtím nikdy nikdo nespatřil. Draci z roztavené lávy, stíny, jež dokázaly vymazat osobu z běhu času – takové a ještě další nestvůry drancovaly Krynn. Maelström, vír uprostřed Krvavého moře, přestal existovat.

Pro říši se hrozba vtělila v korýšovité magori a jejich hadího vládce, Smyčku. Magori se rojili na lodě a vybíjeli kolonie. Teprve před Mithasem narazily stvůry na odpor. Tam Sargas, bůh minotaurů, a bůh spravedlivého soudu Kiri-Jolit, jenž byl bohem s bizoní hlavou, odložili spory, aby ochránili svůj lid. Rytíři z Neraky, kteří přišli jako dobyvatelé, se spojili s minotaury. Mezi smrtelníky povstali hrdinové, z nichž nejpozoruhodnější byl Aryx Dračí oko. Z východu přišli Kazelati, následovníci legendárního odpadlíka Kaze.

Sargas a malá skupinka minotaurů a lidí vypluli k Ansalonu a porazili démonického hada, Sargas však ve strašlivém boji zmizel a panoval strach, že byl zabit. Magori, zbaveni Smyčkovy vlády, byli snadno zahnáni. Minotauři zvítězili, avšak za cenu mnohých ztrát.

Když lidi, říši a Kazelaty nespojoval společný nepřítel, nedůvěra mezi nimi rychle rostla. Chot se pokusil násilím připojit Kazelaty k říši, ale neuspěl. Kazelati odpluli do své nezmapované země a zmizeli. Mezi říší a rytířstvem zavládl nejistý mír.

Veškeré sny o rozšíření malých držav roztříštil o pouhý rok později příchod Malystryx. Dokonce i minotauři měli dost rozumu, aby obrovské mořské dračici nevzdorovali. Z nevysvětlitelných důvodů však zůstaly ostrovy víceméně nedotčené a minotauři se obrátili ještě více na východ, k neprobádané divočině, kterou by tam mohli nalézt.

Nedávná historie říše je známa jen z doslechu. Stále vládne Chot, přestože je jeho vláda podlomená. Navzdory věku se mu však daří porážet všechny vyzyvatele.

Za nepřítomnosti bohů se objevila nová sekta Předchůdců, která se odtrhla po Létě Chaosu. Jejich počet v říši rychle vzrostl. Jejich zamlžené učení tvrdí, že ztracení milovaní z minotauřích řad zůstávají mezi živými a vedou je. Velekněžka prohlašuje, že s mrtvými přímo hovoří a přináší od nich zprávy.

Opět dochází ke kontaktům s Nerakou. Většina však závisí na císařově zdraví, protože ostatní hodnostáři lidem nedůvěřují.

Teď, když vládnou dračí paní, nemusí se Ansalon minotaurů obávat. Bezpochyby se spokojí s dalším rozpínáním na východ, čímž budou pro Ansalon ztrácet význam a nakonec se snad z dějin kontinentu navěky vytratí.

Martinus z Palantasu

rok 35 po Druhé Pohromě

Kapitola 1
KRVAVÁ NOC

Zokun Es-Kalin, první bratranec císařův, kapitán obchodní flotily Domu Kalin…

Zokuna našli na jeho panství na lesnatém severním okraji císařského sídla Nethosaku. Tvrdě spal ve svých jemných, nadýchaných peřinách. Přestože velel mocné flotile asi dvou set lodí, on sám už roky na moře nevyplul a ani po tom nijak netoužil. Zokun dával před prací přednost odměnám, které mu poskytovala moc, a mnoho jeho úkolů vykonávali dobře vycvičení podřízení, kteří věděli, kde je v říši jejich místo.

Láhev těžkého, opojného vřesinkového vína, jednoho z nejlepších v celé říši a vyhledávaného dokonce i nižšími rasami, stála prázdná vedle tří dalších, které už byly vypity předtím. Vedle tlustého, chrápajícího minotaura se ve spánku převalovala štíhlá, hnědá postava. Nebyla to jeho družka Hila, ale mladší žena, která doufala, že brzy zaujme Hilino místo.

Což učinila, a zemřela společně s kapitánem. Vrahové v přilbách ji usmrtili jedinou ranou, na rozdíl od čtyř, které potřebovali k vykuchání jejího opilého milence. Oba zemřeli rychle.

Nikdo ze služebnictva je neslyšel vykřiknout. Nikdo ze Zokunovy rodiny mu nepřišel na pomoc. Většina služebnictva byla shromážděna a odklizena. Rodina, včetně Hily, byla povražděna ve stejnou chvíli jako ctihodný kapitán a jeho milenka.

Ženská ruka vzala dlouhý brk, namočila ho do sytě červeného inkoustu a nakreslila čáru přes Zokunovo jméno. Osoba, která pero držela, se nestarala, zda si inkoustem nepotřísní hedvábné zlatočerné roucho. Přesunula pero k dalšímu jménu.

Grisov Es-Neros, císařský rádce a patriarcha domu s úzkými svazky k Domu Kalin…

Grisov byl zjizvený, hubený minotaurus s téměř sněhově bílou srstí. Čenich měl svraštělý a propadlý a obočí mu během let úplně obrostlo oči. Přestože patriarcha vypadal šedivý, rozhodně nebyl vetchý. Stále měl reflexy mladého bojovníka Velké arény, kterým býval před krvavou válkou s vodními magori. Jeho dobře vyškolení a skvěle placení léčitelé ho nabádali, aby chodil včas spát, ale Grisov dál chodil na pozdní večerní procházky, které byly v této oblasti Nethosaku pečlivě ochraňovanou tradicí. Grisov rád obhlížel své panství a připomínal si tak, že dokud je Chot u moci, děti Domu Neros budou prospívat. Neměl žádné výčitky ohledně role, kterou sehrál během let, kdy byl císaři oporou. Vždycky vítězí nejsilnější a nejprohnanější.

Ulice nevypadaly tak udržované, jako když byl mladý. Grisov si vybavoval, že ulice z bílého mramoru bývaly bez poskvrny, beze stop smetí. V těchto dnech se tu povalovaly nejrůznější odpadky. Kousky starého jídla, rozbité láhve a hnijící zelenina urážely patriarchův jemnocit. Jeden velký kus špíny, chrápající opilý námořník, se tiskl k vysoké zdi s ježatými hroty, patřící k příbytku jednoho z Grisových synovců, marnotratníka, tyjícího z tvrdé práce svého strýce.

Všechno je to chyba mladé generace. Za všechno můžou mladí. Nikdy se nenaučili kázni starších.

Minotaura v dlouhém rouchu doprovázeli dva zdatní válečníci v kůží podložených krátkých kovových kiltech v barvě mořské modři a zelené – což byly oficiální barvy klanu. Oba válečníci nesli dlouhé dvoubřité sekery vyleštěné do zrcadlového lesku, na nichž byl uprostřed hlavice vyleptán Nerosův znak – dravá vlna omývající skály. Grisov považoval stráže za otravné, ale tahle dvojice aspoň věděla, že nemá mluvit bez vyzvání. Stráže dobře znaly rutinu, věděly, kde se jejich pán zastaví, jaké poznámky zamumlá a jak mají reagovat.

Dnes večer však rutina doznala změny. Grisov rozhodně neměl v úmyslu nechat opilce narušovat své území.

„Kelto, dohlédni, aby si ten žok odpadků šel po svých. Nedovolím, aby mi špinil tuhle ulici!“

„Ano, patriarcho.“ Mladý válečník s rezignovaným pohledem zamířil k chrápajícímu námořníkovi.

Ozvalo se hvízdnutí. Patriarcha nastražil uši. Ve vteřině mu došlo, co ten zvuk znamená – o vteřinu pozdě.

Bublavý zvuk přiměl starého válečníka, aby se otočil. Spatřil svého strážce probodnutého, s dřevěnou střelou trčící z krku.

Když bezmocný válečník upadl, Grisov se otočil ke Keltovi, ale našel ho nataženého na zemi. Krev už se sbírala v kaluži.

Starý minotaurus se rozhlédl kolem a zjistil, že opilý námořník zmizel.

Vějička.

Grisov sáhl po meči a vykřikl: „Grázlové! Zbabělci! Pojďte si pro mě, vy nečestné…“

Zasáhly ho dva šípy z opačných směrů, jeden mu probodl plíci, druhý se zabořil hluboko do zad. Krev potřísnila přepychové modré roucho a zalila znak Domu Neros na hrudi.

Patriarcha krátce zalapal po dechu, upustil meč a zhroutil se vedle svých stráží.

Mladý minotaurus, oděný v prostém bílém rouchu s červeným lemováním, sahajícím po kotníky, přistoupil k představené. Přinášel stříbrnou láhev vína, aby dolil prázdný pohár, stojící vedle hromádky pergamenů. Kněžka krátce vzhlédla a zalétla očima ke zpola rozteklé svíčce, v jejímž světle kontrolovala seznam. Sluha se tam letmo podíval, ale nic neviděl. Dolil pohár a rychle vycouval.

„Tyra de-Proul?“ zeptala se kněžka. Byla to světle kaštanová minotaurka, v očích své rasy stále přitažlivá. Šeptala slova jen tak do vzduchu. Upřela zrak k široké hedvábné tapiserii, zobrazující bílého, téměř přízračného ptáka, stoupajícího k hvězdnatému nebi. „Určitě?“ zeptala se kněžka prázdnoty.

Za okamžik spokojeně zastříhala ušima. Přikývla a podívala se na seznam. Mnoho řádků už bylo škrtnutých, brzy však našla ten, který hledala.

Když se brkem dotkla pergamenu, usmála se. „Další strana je úplná.“

Na ostrově Kothas, v sesterské říši Mithasu a dva dny cesty od sídelního města, se Tyra de-Proul zavrtěla ve spánku. Její druh se měl dnes večer vrátit z cesty do Sargonathu, menší minotauří kolonie na severovýchodním výběžku Ansalonu. Ještě však nedorazil. Tyra si zamyšleně prohrábla rukou hustou šedou hřívu a vstala.

Jolarova loď má určitě zpoždění. Neměla by si s tím vůbec dělat starosti, přesto ji jakýsi matný strach rušil ve spánku.

Vysoká, silná žena si nalila vodu. Jako pověřená správkyně císařského obchodu se Tyra neustále plavila mezi císařovým sídelním městem a Morthosakem, hlavním městem tohoto ostrova. Jolarovo zpoždění mohlo snadno mít mnoho nevinných příčin, dokonce i špatné počasí.

Tlumený zvuk za dveřmi ji plně probral. Touto dobou by v domě neměl být vzhůru nikdo jiný než stráže a stráže uměly procházet trasu pochůzky bez nejmenšího šramotu.

Tyra popadla meč a pochvu a zamířila ke dveřím. S tasenou zbraní otevřela…

A ohromeně hleděla na zběsilou potyčku na úpatí schodů mezi Jolarem a třemi minotaury v přilbách.

Jeden z vetřelců držel ruku na čenichu jejího druha, ale Jolar se vykroutil a vykřikl: „Uteč, Tyro! Dům je obklíčený! Není tu…“

Jolar se zajíkl, dýku v boku, a zhroutil se na podlahu.

Jako všichni minotauři byla Tyra od dětství cvičena v bojovém umění. Jako mladá žena pomáhala bojovat s magori, když se korýši vynořili z příboje a písku s jedinou touhou – zničit všechny minotaury. Nikdy v životě se neobrátila k boji zády, ať už na poli bitevním, nebo politickém.

S divokým výkřikem se vrhla po schodech dolů. Meč protínal vzduch.

Nejbližší protivník klopýtl o mrtvolu jejího druha. Tyra bodla čepelí do vrahova nechráněného krku. Ještě ani nedopadl na zem a už bojovala s dalším, mladou ženou, která se pohybovala povýšeně jako někdo, kdo si myslí, že před sebou má jen vetchou stařenu. Tyra zablokovala její čepel a zkroutila ji stranou. Kopla protivnici a s uspokojením sledovala, jak odlétla k nejbližší zdi a omráčená se zhroutila.

V matném světle rozeznávala dvě mrtvá těla dole v síni. Jedno mělo také přilbu, ale druhé Tyra poznala, přestože leželo čenichem dolů.

Mykos. Její nejstarší syn. Za tři dny by se stal nejnovějším členem Císařské gardy. Generál Rahm Es-Hestos, velitel císařské elitní jednotky, ho osobně doporučil. Matka byla na syna nesmírně hrdá.

Zasáhla ho sekera. Vedle rozťatého těla se stále ještě rozrůstala kaluž krve.

Tyra zařvala a znovu se rozmáchla na posledního útočníka. Ten před ní dál ustupoval.

„Zůstaň stát, ať ti můžu setnout hlavu z krku, ty bezectný pse! Můj druh – mé děti! – žádají tvou krev!“

Protivník nic neříkal, jen stále couval.

Rozzuřená žena si příliš pozdě uvědomila zjevné. Tyra de-Proul se rychle otočila, ale ne dost rychle. Vražednice, o které si myslela, že je v bezvědomí, ji bodla do srdce.

„Pitomá stará kráva,“ zavrčela útočnice.

Tyra se zhroutila na zem a připojila se ke svému mrtvému druhovi.

Tolik jmen přeškrtnutých. Tak málo zbývalo.

Listovala stránkami a zkoumala, kdo přežil. Někteří vypadali celkem bezvýznamně, ale hrstka jí dělala velké starosti.

Kamennou komnatou, která jí sloužila jako soukromá svatyně, náhle zavál studený vítr. Rychle zaclonila svíčku.

Paní Nefero… ozval se jí v hlavě hlas, sípající a lapající po dechu.

Nefera se podívala za svíčku. Koutkem oka viděla jen náznak stínové postavy. Občas dokázala rozeznat podrobnosti – třeba jako plášť s kápí – a v plášti neobyčejně vyzáblou postavu minotaura. Jedno z očí jí oplácelo pohled a občas rozlišila bělmo, ale zornice nestvůrný přízrak neměl.

Plášť visel v rozervaných cárech a místy odhaloval bledé tělo. Kdykoliv se tento návštěvník objevil, provázel ho pach moře – moře jako věčného hřbitova.

Elegantně oděná velekněžka chrámu Předchůdců sáhla po hroznu do mísy, stojící vedle ní – jediná potrava, kterou si o této slavné noci dopřála – a čekala, až zlověstná postava znovu promluví.

Stín tlejících úst se nepohnul, ale Paní Nefera znovu uslyšela skřípavý hlas. Čtyři z Nejvyššího kruhu už se ke mně připojili ve smrti.

Tři jména znala a potěšilo ji, že přibylo čtvrté. „Kdo? Jmenuj všechny čtyři, ať jsem si jistá!“

Generál Tohma, Boril, generál Astos…

Ta jména už všechna měla. „Kdo další?“

Kesk Starší.

„Ach, výborně.“ Nefera vytáhla jeden z pergamenů, našla jméno a ostře ho škrtla – stejně vražedně jako sekery a meče, které dotyčného člena rady zabily ve skutečnosti. Odstranění nejvýše postavených členů Nejvyššího kruhu, vznešeného těla vládnoucího pod císařskou hlavou, jí poskytovalo nekonečné zadostiučinění.

Právě je víc než jiné považovala zodpovědné za to, co všechno se stalo jí a jejímu manželovi – a říši.

Když si velekněžka vzpomněla na svého druha, zamračila se. „Válečníci, které můj manžel osobně vybral, jsou rychlí, ale ne dost rychlí. Už to mělo být hotovo!“

Pošli vlastní, odpověděl vyzáblý stín. Co třeba tví spolehliví Ochránci, paní?

Byla by to udělala velice ráda, ale Hotak trval na tom, že ne. Tohle se musí odehrát bez církve. Armáda by na svého velitele nehleděla zrovna laskavě, kdyby se ukázalo, že jeho činy ovlivnili Předchůdci.

„Ne. Tohle musíme přenechat manželovi. Vítězství musí být jeho a jen jeho.“ Paní Nefera zvedla hromádku pergamenů a upřeně se zahleděla na všechna jména. „Církev však k tomu také bude mít co říct.“

Po celé říši neúprosně pokračovala Krvavá noc.

V Mitu, tři dny cesty od císařského sídelního města, se guvernér nejlidnatější ostrovní kolonie vrhl přivítat dvě veliké lodě, které dopluly do přístavu. Rychle postavil čestnou stráž, neboť kdo jiný než důležitý hodnostář by připlul bez varování a s takovou ukázkou síly? Kapitán první lodi poslal četu válečníků v přilbách pozdravit shromážděné příznivce – a pak guvernéra na místě popravil.

Na ostrově Duma, v domově generála Kroje, velitele jižních císařských sil a hrdiny bitev o Turak Větší a Selees, se odehrála řádná bitva. Boj pokračoval až do úsvitu, kdy hradby generálova sídla konečně padly rukama jeho vlastních jednotek, které se připojily k útočníkům. V okamžiku, kdy bojovníci v přilbách vtrhli do generálovy pracovny, spáchal Kroj rituální sebevraždu dýkou. Jeho rodinu najdou už mrtvou, Kroj jim podřízl hrdla předtím, než zabil sám sebe.

V Mithasu bude nalezen mrtev Edan Es-Brog, velekněz Sargonasova chrámu. Zemřel ve spánku, otráven směsí jedů ve večerním nápoji.

Veria de-Goltyn, nejvyšší kapitánka východní flotily, se utopila, když se pokoušela uniknout z hořící lodi. Zaplatili jejím vlastním kapitánům, aby na ni zaútočili.

Konak, vrchní císařský výběrčí daní, byl víc než tucetkrát bodnut ve dveřích císařské pokladnice. Byl silnější, než jeho kulatá postava naznačovala. Přežil své strážce i dva vrahy, a než zemřel, dostal se až na pár kroků k velitelství Císařské gardy. Nikdo uvnitř však jeho přidušené varování nezaslechl.

Mohutná flotila, rychle a tajně posbíraná během několika týdnů a spojující sílu víc než tří tuctů generálů a kapitánů, kteří obrátili kabáty, se rozptýlila po celém území ovládaném minotaury. Některé lodě vyrazily už před mnoha dny. Než skončí noc, dvacet dva guvernérů kolonií, jejich nejvyšší úředníci a stovky věrných podřízených budou popraveni. Vše kromě hrstky okrajových území a osad vzdálených od hlavního ostrova déle než týden cesty bude v ocelovém sevření Hotakových stoupenců.

Paní Nefera viděla, jak se to všechno děje. Měla oči všude. Věděla víc než přisluhovači jejího manžela. Dokonce i císař se svou složitou a dalekosáhlou sítí zpravodajů a špehů věděl pouhý zlomek toho co velekněžka.

S myšlenkou na císaře Nefera upřela zadumaný pohled na jednu ze stránek a přečetla poslední jméno. Žádná rozhněvaná inkoustová linka ho ještě nezrušila, ale podle jejího odhadu zbývaly pouhé minuty, než se jí dostane onoho dokonalého potěšení.

Velekněžka četla to jméno znovu a znovu a v duchu viděla tlustou, vykrmenou postavu, nadutou, ctižádostivou, groteskní tvář.

Chot Es-Kalin.

Zamlada býval mohutný, šedivějící minotaurus metlou arény, neporazitelným bojovníkem, před kterým se všichni obdivně skláněli. Říkali mu Chot Strašlivý. Chot Nepřemožitelný! Během jeho života a desítky let dlouhé vlády padly jeho zakrvácenou sekerou spousty mužů. Žádný minotaurus si nikdy neudržel titul císaře tolik let.

„Ještě víno, můj pane?“

Chot si prohlížel štíhlou, tmavě hnědou ženu, která si hověla vedle něj na veliké posteli s hedvábnými poduškami. Měla nejen energii, ale i krásu mládí. Chotova předchozí družka zemřela před více než deseti lety a od té doby dával před pravidelnou společnicí přednost svůdným návštěvám. Zjizvený císař věděl, že je to další položka na seznamu chyb, které o něm šířili jeho političtí protivníci, ale bylo mu to jedno. Protivníci nic nezmůžou, dokud bude přijímat výzvy a čelit soupeřům ve Velké aréně.

Nic nezmůžou, dokud mu všichni jejich bojovníci budou padat mrtví k nohám.

Pohnul velkým břichem a podal milence prázdný pohár. Léta života v císařské slávě si vybrala na jeho těle jistou daň, ale Chot se stále považoval za největšího válečníka, jemuž ostatní muži závidí a ženy po něm touží.

„Stačí tolik, můj pane?“ zeptala se ho společnice, když mu dolila nápoj.

„Stačí, Maritio.“ Chot si lokl těžké rudé tekutiny, zahleděl se přes pohár na válečnici a kochal se křivkami pružného těla. Některé minotauří ženy vypadaly příliš jako muži. Chot dával přednost křivkám. Žena má vypadat jako žena, obzvlášť když jí je dopřána císařova skvělá společnost.

Jeho společnice v lůžku odložila baňatou láhev vína na vyřezávaný mramorový stolek. Na stříbrném podnosu vedle láhve ležely dobře obrané zbytky skopové pečeně a vedle stála dřevěná mísa naplněná exotickým ovocem, dovezeným do sídelního města z nejvzdálenějších a nejteplejších kolonií.

Maritia se naklonila a otřela se o něj čenichem. Chot si překvapivě vybavil jejího otce. Nedávno vyřešil problém s Maritiiným nedostatečně věrným a čím dál víc rozčilujícím otcem tak, že ho poslal velmi daleko na jakousi důležitou, ale nebezpečnou výpravu. Pokud uspěje, padne jeho sláva i na Chota. Pokud zemře v boji – což je pravděpodobnější – tím lépe.

Chot říhl a svět kolem něj se krátce zhoupl. Císař se svalil na záda a zasupěl. Pro dnešek bylo zábavy dost. Je čas se prospat.

V dálce se ozval neurčitý zvuk.

„Co je to?“ zabručel, pokoušeje se vstát.

„Nic jsem neslyšela, můj pane,“ odvětila Maritia. Ladnýma rukama mu přejížděla po matné, hnědošedé srsti.

Chot se znovu uvolnil. Bude to škoda, až ji bude muset zapudit, ale jakmile zjistí, co udělal jejímu otci, nikdy mu neodpustí.

„Spi, můj pane,“ vrkala Maritia. „Spi navždy.“

Prudce se probral – právě včas, aby spatřil dýku, která mu visela nad hlavou.

Přestože byl Chot opilý, unavený a z formy, zareagoval hbitě. Popadl ji za zápěstí a podařilo se mu vykroutit jí dýku z ruky. Čepel zarachotila na mramorové podlaze.

„Pro Argonův řetěz, co si myslíš, že děláš?“ zařval. V hlavě mu bušilo.

Místo odpovědi mu přejela dlouhými, ostrými nehty po čenichu.

Chot zařval a pustil ji. Maritia se škrábala z postele, zatímco císař zvedl dlaň ke zkrvavené tváři.

„Ty fúrie!“ Veliký minotaurus se zvedl na protestující nohy. „Ty mrňavá krávo!“

Vztekle se na něj zahleděla; tohle byla pro minotaury jedna z nejhorších urážek. Chot byl o hlavu vyšší a pořád měl pod vypaseným břichem spoustu svalů, ale žena kupodivu vypadala, že se nebojí.

Císař si odfrkl. Naučí Maritii, co je to strach.

Vzápětí uslyšel stejný neurčitý zvuk jako předtím, jen blíž.

„Co je to?“ zamumlal a na okamžik na ni zapomněl. „Kdo tam venku bojuje?“

„To bude vaše Císařská garda, můj pane,“ řekla Maritia. Vyslovila jeho titul, jako by to bylo lejno. „Mají spoustu práce s umíráním pod meči a sekerami vašich nepřátel.“

„Cože?“ Chot se snažil myslet jasně. Stráže. Musí zavolat stráže. „Hlídka! Sem! Ke mně!“

Maritia se ušklíbla. „Mají práci jinde, můj pane.“

Císařův žaludek náhle zakručel. Příliš mnoho vína a skopového. Chot položil jednu ruku na postel. „Musím přemýšlet. Musím přemýšlet.“

„Přemýšlej si, jak chceš, ale za chvilku tady bude můj otec.“

„Tvůj… otec?“ Císař, bojující s nevolností a pulsující bolestí hlavy, ztuhl. „Hotak je tady? To není možné. Už před týdny jsem ho poslal na pevninu!“

„A navzdory tvé zradě se vrátil. Vrátil se, aby žádal spravedlnost pro sebe a pro celou říši!“

Chot zařval a skočil po ní. Maritia mu vyklouzla. Císař se otočil, popadl oblíbenou sekeru a divoce se rozmáchl. Nijak však zrádnou ženu neohrozil, jen ji přinutil couvnout.

„Vrah! Zrádce! Zrádci!“

Maritia se pokusila zvednout dýku, ale Chot se znovu rozmáchl. Těžká čepel dvoubřité sekery se zabořila do postele, rozsekla drahé přikrývky, měkké polštáře, a dokonce i dubový rám.

Když se postel sesypala na hromadu, císař klopýtl zpět. Upřel kalný zrak na Hotakovu dceru.

„Zabij mě, jestli to dokážeš,“ ušklíbla se Maritia, „ale nepřežiješ mě déle než o pár minut.“ Zastříhala ušima k oknu za Chotem. „Slyšíš to?“

Nespouštěje oči ze ženy, Chot zacouval k balkónu. Ohlédl se přes rameno na tak dlouho, aby viděl, že se palácové pozemky rojí černými postavami, mířícími k budově.

„Otec tady bude velmi brzy,“ zavolala na něj Maritia.

„A najde tě, jak žebroníš, aby ti zachránil život… krávo!“

Chot klopýtl směrem k ní a nešikovně po ní hrábl jednou rukou, zatímco v druhé výhružně svíral sekeru. Maritia se mu hbitě vyhnula a obratně před ním kličkovala komnatou, vysmívala se jeho rostoucímu vzteku a provokovala ho posměšky.

Chot se divoce rozmachoval. Kulaté křišťálové vázy, smaragdové sošky minotaurů, tapiserie ze zlatých nití, mramorová zpodobnění draků a dalších děsivých stvůr – poklady, které během dlouhé vlády nashromáždil – se tříštily na střepy.

Nakonec se vzbouřilo jeho vlastní tělo. Právě když do dveří začaly bušit pěsti, svalil se Chot Nepřemožitelný na rozbitou postel. Hlava se mu točila a ve střevech mu bouřilo.

Slyšel, jak Maritia mumlá: „Chot Velkolepý. Spíš by ti měli říkat Chot Ubohý.“

„Já tě… já tě…“ víc císař nedokázal říct.

Slyšel, jak se dveře otevřely, slyšel, jak do jeho komnaty pochodují postavy ve zbroji, se zbraněmi.

„A tohle má být ten nejlepší válečník, ztělesnění toho, čím touží být náš lid?“

Císař se usilovně snažil zvednout hlavu.

Měli tradiční stříbrné přilby. Kolem čenichů chrániče. Pancíře měli také stříbrné, s prastarým červeným symbolem kondora, svírajícího sekeru, na hrudi. Výstroj doplňovaly obnošené, kůží polstrované kovové kilty s červenými špičkami dole.

Tohle jsou jeho vojáci, válečníci z jeho legií – a odvážili se takové zrady!

V čele zrádné tlupy stál vůdce. Přestože byl oděný jako jeho společníci, měl bohatě zdobenou přilbu, vyhrazenou nejvyšším generálům říše. Z jejího hřebene visel dozadu silný svazek pevných, skvělých koňských žíní. Přes ramena měl přehozený dlouhý, splývavý rudý plášť.

Tmavě hnědá srst, trochu vyšší než sedm stop, dobře osvalený a na minotaura s velmi ostrými rysy – tento vůdce se znechuceně mračil dolů na vládce. V pochvě u boku mu visel meč s výrazným jílcem, v rukou držel velkou válečnou sekeru.

„Chot Es-Kalin,“ prohlásil příchozí. Skoro to jméno vyplivl.

„Hotak de-Droka,“ odpověděl císař. De před jménem klanu ukazovalo, že má Dům Droka kořeny na ostrově Kothas, který byl obzvláště těmi, kdo měli ve jménu urozenější Es, považován za méně významné ze dvou království tvořících srdce říše.

Hotak se podíval na svou dceru a ještě víc se zamračil. „Obětovala jsi příliš mnoho, dcero.“

„Nebyla to tak strašlivá oběť, otče,“ odvětila a chladně se na Chota usmála. „Sotva pár prchavých minut.“

„Ty… prokletá mrcho!“ Chot se snažil vstát. Kdyby ji tak mohl popadnout za krk…

Císař se znovu zhroutil na všechny čtyři. „Je mi špatně,“ zamumlal.

Generál Hotak ho kopl do boku. Veliký šedivý minotaurus zasténal a svalil se na břicho.

Hotak se ušklíbl. Přistoupil k císaři o krok blíž. „Chot Es-Kalin. Chot Nepřemožitelný. Chot Strašlivý.“ Jednooký velitel zvedl zbraň do výšky. Ve světle vrhaném pochodněmi jeho stoupenců jako by symbol vzpínajícího se koně, vyleptaný na hlavici sekery, vzplál a ožil. „Chot Hlupák. Chot Prolhaný. Chot Proradný. Je čas ukončit tvou bídu a naši hanbu.“

Chot nedokázal myslet. Nedokázal vstát. Nedokázal už ani zvednout prst. Tohle musí být omyl! Jak se to mohlo stát?

„Jsem Chot,“ zamumlal a hleděl dolů v čirém ohromení. Cítil, jak se obsah jeho žaludku konečně vrací zpět. „Jsem váš císař.“

„Už ne,“ řekl Hotak. „Už ne.“

Sekera klesla.

Když bylo po všem, generál podal zakrvácenou zbraň jednomu z pobočníků a sundal si přilbu. Tmavě hnědé vlasy s náznakem šedin mu splývaly na záda.

Hotak kývl k tělu a poručil: „Odstraňte tu odulou mršinu a spalte ji. Ujistěte se, že z ní nic nezůstane. A co se týká hlavy… dohlédněte, aby ji narazili na vysoký kůl přímo u vstupu na palácové pozemky. Zajistěte, aby ji každý, kdo tudy projde, viděl už z dálky. Rozumíte?“

„Ano, generále – ano, můj pane!“ opravil se válečník.

Generál Hotak de-Droka se podíval na vojáka, a potom na dceru. Maritia se usmála a poklekla na jedno koleno.

Jeden po druhém poklekli před mužem, který porazil Chota Strašlivého, všichni, kdo ho následovali – poklekli před novým minotauřím císařem.

Kapitola 2
TRIUMF A ZOUFALSTVÍ

V hloubi mramorového sloupoví rozlehlého chrámu Předchůdců se rozlétly těžké, dubové dveře, vedoucí do svatyně velekněžky, a hluboký, avšak znepokojený hlas zvolal: „Matko!“

Dvě zahalené akolytky rychle ustoupily stranou. Nefera se obrátila od stolu a podívala se na vysokého, mladého minotaura, která se k ní hnal. Tupý, hrozivý čenich a planoucí rudé oči připomněly Nefeře jejího otce, který zemřel ve velké válce před pár desítkami let.

Ardnor, její nejstarší syn a v mnoha ohledech osobní favorit, rázoval komnatou jako rozhněvaný medvěd. Měl na sobě prosté, dlouhé roucho z obyčejné šedé látky náležející jeho vysokému postavení v chrámu. Ardnor byl mezi prvními, kdo se připojili k jejím Ochráncům v černých přilbách, a byl jmenován velmistrem ozbrojené stráže víry Předchůdců. Její syn proměnil věrné v legii mužů fanaticky oddaných matčině věci.

„Uklidni se, Ardnore. Oč jde?“

„Znovu tě žádám, dovol mi vyrazit s Ochránci! Jsme dychtiví vyrazit, dychtiví sehrát svou roli! Ať Chot pochopí, že proti němu nestojí jen otcovy jednotky, ale i jedinečná moc církve!“

Velekněžka propustila sloužící pohledem. Obě mladé ženy sklonily hlavy a stáhly se.

Nefera vstala, přešla k synovi a zahleděla se mu do očí. Jednou rukou ho pohladila po drsné kůži na boku čenichu. Stejně jako Hotak i Ardnor měl spoustu drobných jizev z předchozích soubojů.

„S Chotem si nemusíš dělat starosti, synu. Je mrtvý. Zemřel přímo rukou tvého otce.“

„Mrtvý?“ Oči se mu rozzářily. „Mrtvý? Takže už je po všem?“

Paní Nefera ho odvedla zpět ke svému stolu. Nalila jim víno a odvětila: „Téměř. Některá jména ještě zbývají, očekávám však, že budou zanedlouho vyškrtnuta.“

Ardnor si lokl vína a krátce se zadíval na jednu z tapiserií v komnatě. Zpola zřetelná postava, oděná ve splývavém, jakoby mlžném rouchu, vedla dvojici mladých minotaurů přes starý dřevěný most, pod kterým se rozprostírala zlověstná černá propast. Obraz byl propracovaný s tak jemnými detaily, ač stěží viditelnými, až přízračný strážce působil, jako by byl téměř připravený vykročit do skutečného světa.

Obrazy na dalších tapiseriích byly stejně živé. Byly vyšity pod dohledem samotné velekněžky. Představovaly hlavní principy víry Předchůdců, jak duše minulých generací působí na živé a provádějí je krizovými časy. Podobné tapiserie byly k vidění po celém chrámu, ale i v soukromých domech věřících, kteří přinášeli velké dary, aby se jim dostalo té cti vlastnit tapiserii požehnanou Paní Neferou.

„Někdo důležitý?“ zeptal se Ardnor.

„Pár. Generál Rahm Es-Hestos, velitel Císařské gardy. Guvernér Zen z Amuru. Pán Hybos na Kothasu. Kesk Mladší a Tiribus…“

„Hlava rady Nejvyššího kruhu,“ zamumlal Ardnor. Sevřel pohár, který držel v ruce, tak pevně, až ho zmačkal. „Ten měl zemřít jako první. Způsobí potíže.“

Velekněžka si přerušení nevšímala. „Pak jsou tu ještě zbytky Domu Kalin,“ pokračovala. „Mladší bratři našeho neoplakávaného zesnulého císaře a jeho…“ Náhle vzhlédla a zahleděla se směrem k dychtivému synovi. „Cože?“

„Nic jsem neří…“ Ardnor zmlkl, neboť si uvědomil, že matka nemluví k němu, ale spíše k něčemu za ním, k něčemu, co je mimo jeho smrtelné chápání.

Velekněžka slyšela šepot, vyděšený šepot dítěte. Ardnor však neslyšel nic, ani neviděl to, co viděla matka – vznášející se postavu, matný stín mladé, velice bledé ženy. Tvář měla zničenou, téměř bez srsti, a posetou jizvami od neštovic. Velekněžka cítila stopy jakési vážné nemoci.

„Dům je v plamenech,“ šeptala Nefera s očima upřenýma za syna. Opakovala slova, která jí říkal stín. „Sekera… smrt ve všech komnatách. Krev na schodišti.“

Ardnor, který dobře znal matčiny cesty, mlčel. Přivřel oči.

„Jména!“ dožadovala se Nefera. „Jména! Všechna!“

Popadla brk, namočila ho do inkoustu a začala prohledávat stránky. Škrtala jména z Domu Kalin, jedno po druhém, každý tah brkem zdůrazněný spokojeným zabručením. Seznam se zkrátil.

„Další,“ varovala chvějící se tmu kolem sebe. „Měla by být další.“

Ardnor se naklonil dopředu.

„Pět nahoře…“ šeptala velekněžka, pohled upřený do dáli. „V pasti. Sekery řinčí…

mrtví… staří… mladí… Všude je oheň… všude je oheň…“

Kněžka se hrdelně zasmála. Její ruka se sama od sebe pohnula a vyškrtla několik dalších jmen.

„Jsou pryč,“ řekla a s úsměvem se podívala na Ardnora. „Už nejsou. Klan Kalin už není.“

„Všichni jsou mrtví? Včetně jeho bratrů?“

„Všechna panství jsou obklíčena a většinu pohltily plameny. Do rána nezůstane nic než popel. Všichni, které nezabil meč, budou očištěni ohněm… a odstraněni z tohoto smrtelného bytí.“ Pohlednou tváří se mihl vášnivý výraz. „A s nimi odcházejí poslední stopy krve starého režimu. Sídelní město i ostrov patří nám!“

Ardnor tam chvíli stál a vstřebával její slova. Nakonec řekl: „A co Kothas?“

„Stejně zajištěný jako Mithas, synu. Zatímco spolu hovoříme, stahuje se síť kolem větších kolonií. Amur, Mito, Tengis, Broka – ty všechny mají významná sídla tvořící štít císařství! Menší kolonie, a dokonce i ty za bezpečnou hranicí, se také podřídí. Jinak nemohou přežít. Všichni uznají tvého otce jako nového císaře… a s jeho vzestupem budeš ty jmenován dědicem.“

Tohle si přál slyšet víc než cokoliv jiného. „Udělá to tedy? Skončí s císařskými souboji? Ustanoví pokrevní nástupnictví?“

„Samozřejmě. Cožpak jsem ti to neslibovala od počátku?“

Ardnor se stěží krotil. Oči mu rudě plály. „Císař…“ Drsná tvář se zazubila. „Císař Ardnor I.“

„Po otci, samozřejmě.“

„Samozřejmě.“

Velekněžka natáhla ruku a zlatem lemovaný rukáv černého roucha jí sklouzl pod zápěstí. „Teď buď hodný a uklidni Ochránce. Už brzy i oni dostanou roli.“

Syn před ní poklekl a políbil protáhlé prsty. Velekněžka se dotkla jeho temene a dala mu chrámové požehnání. Potom Ardnor vstal, ještě se naposledy uklonil a opustil matčinu svatyni.

Paní Nefera se vrátila k seznamu, procházela stránky a mlčky se kochala pohledem na všechny oběti dnešní noční práce. S obzvláštním potěšením si znovu četla jména Chota a jeho rodiny.

Pak se však její pohled zarazil na Rahm Es-Hestosovi.

Velekněžka vzhlédla: „Takyre?“

Z matných, pohyblivých skvrn temnoty kolem jejího vysokého dřevěného stolu se vydělil vířivý stín. Když se přiblížil, Paní Nefera pod rozedraným pláštěm zahlédla téměř nepostřehnutelný záblesk mrtvolné postavy.

„Zjisti, proč ještě nejsou zničeni Rahm a Tiribus. A taky Kesk Mladší, i když ten není tak důležitý jako ti dva první. Jak je možné, že nám vyklouzli ze sítí? Někdo selhal ve svých povinnostech. Běž! Zjisti pravdu!“

Spíše cítila, než viděla, jak stín odchází. Generál Rahm a ostatní už dlouho volní nezůstanou. Před ní se nikde neukryjí. Vůbec nikde.

Faros vyklopýtal ze zchátralé taverny, hlavu příliš naplněnou pitím a váček vyprázdněný hazardem.

Z taverny svítilo ven matné světlo a ozývaly se zvuky nevázané zábavy. Kolem prošli dva členové Státní gardy se sekerami a zbrojí, jejíž šeď narušoval jen rudý znak kondora na pancířích. Prošli chvatně, navzdory pozdní hodině a už dlouho platným výnosům, týkajícím se hluku a násilí. Majitel měl dohodu s jistými vysoce postavenými příslušníky gardy, dohodu, za kterou dobře platil. Dvojice si Farose nevšímala, dokonce se stěží podívala i na zchátralé domy lemující špinavou ulici, jen si spěchala svou cestou.

Ze vchodu vyrazili tři mladí minotauři. Dva společníci táhli jednoho uprostřed.

„Co s ním uděláme?“ zabručel jeden z dvojice.

„Necháme ho u brány domu. Starý Majar není z těch, kterým přivedu syna takhle zřízeného. Beztak by se nás vyptával, jak Luko přišel k ustřiženému uchu.“

První si odfrkl. „Říkal jsem mu, ať tu hru nechá bejt. Viděls toho s tou páskou přes oko. Měl na krku náhrdelník z uší! Pořád říkám, že si na Luka políčili.“

Jak spěchali pryč, jejich rozhovor utichl.

Nad Farosovou bolavou hlavou se houpal zpola zetlelý vývěsní štít označující zatuchlou krčmu jako Vyzyvatelův pelech. Hlasitý skřípot kovu ještě posiloval mladíkovu mizérii.

Bušení v hlavě se znásobilo a Faros zasténal. „Veliký Sargonasi,“ modlil se opilý minotaurus k bohu, který se více než před jednou generací obětoval pro svůj lid. „Dovol mi najít cestu domů do postele tak, aby na to nepřišel otec. A kdybys zvládl udělat takový zázrak…“

Ulice, na které taverna stála, kdysi bývala hlavní třídou a uprostřed ještě zůstala špinavá, prskající fontána. Vítězný minotauří válečník sedící na vrcholu přišel o horní polovinu sekery a nos a uši mu urazili opilí vandalové. Ze dvou ze šesti hlav dole voda spíš kapala, než tryskala, a za denního světla by bylo patrné zřetelné mechové zbarvení. Faros přesto strčil hlavu pod jedny kamenné čelisti a nechal se zalít studenou tekutinou.

Voda mírně zapáchala a bolavé hlavě nijak zvlášť neulehčila. Faros se odtáhl a zatřásl hlavou, až mu dlouhá vlnitá hříva poletovala kolem. Několikrát si odfrkl, aby se zbavil přebytečné tekutiny v nozdrách, a odvlekl se ke koni.

„Stůj klidně,“ řekl plavému hřebci, který na něj čekal. Svezl se dopředu a opřel se o koňský krk. Zvíře vědělo, kudy domů, stejně jako vědělo, kudy k Vyzyvatelovu pelechu. Kůň už mnohokrát prošel cestu tam i zpátky.

Faros byl sotva při smyslech a nijak si nevšímal okolí, proto nezaznamenal přízračnou prázdnotu nejrušnějších ulic ani nezaregistroval, že většina lamp podél cesty byla uhašena. Když se přiblížil k branám svého domova, rozlehlého, zdí obehnaného sídla císařova nejmladšího bratra, nevšiml si ani, že chybí stráže a louče.

Přestože byl Gradik Es-Kalin nejméně oblíbený z císařových sourozenců, příbuzenství s mocí mu přinášelo výhody. Přepychovou třípatrovou vilu chránily vysoké kamenné zdi a za zdmi byla zahrada se stromy, zastřiženými do podob různých soch, a krásnými kamennými chodníčky. Služebnictvo zahradu pečlivě stříhalo. Mezi městskou smetánkou bylo Gradikovo sídlo považováno za příklad zahradnické dokonalosti.

Pán si sice ničeho kolem příliš nevšímal, ale kůň ano. Jak se blížili, vycvičený hřebec zpomaloval a váhal. Nakonec se zastavil a neklidně zaržál. Faros zvedl hlavu a pokusil se zaostřit zkrvavený zrak.

„Co to do tebe vjelo?“ naléhal na zvíře. „Hni se!“

Dokonce i na tak pozdní noční hodinu bylo sídlo – a vlastně celé sousedství – až příliš hrobově tiché. U brány nebyly stráže a všechny pochodně byly uhašeny nebo odstraněny. Jediným světlem v domě vlastně bylo divoce se míhající světlo v několika horních oknech, které vypadalo skoro jako…

Požár!

První, co Farose napadlo, bylo otočit koně a rozjet se zpátky do bezpečí krčmy.

S roztřesenýma rukama však pobídl zdráhavého hřebce k hořící budově.

Těsně za zdmi sídla postávalo několik postav v přilbách, s meči a sekerami, a sledovalo plameny. Kupodivu se nikdo z přihlížejících nesnažil s ohněm bojovat nebo pomoci těm, kdo mohli uváznout uvnitř. Faros si s hrůzou uvědomil, že vlastně vypadají šťastně, smějí se a poplácávají se po zádech.

Nevšimli si, jak otáčí koně pryč.

Faros, zpocený strachem, opatrně objel kamennou zeď, až se dostal k místu, které nedávno poškodila prudká bouře.

Uvázal koně, naposledy se obezřetně rozhlédl, vyškrábal se na zeď a seskočil dolů. Když dopadl, tasil meč a přikrčeně pelášil k hořící budově.

Zatímco venku byl dům kamenný, vevnitř byly zdi štědře obloženy dřevěnými panely dovezenými z okrajových kolonií, marnivými látkovými tapiseriemi vyšívanými významnými umělci a dalším vysoce hořlavým materiálem. Přepychová výzdoba teď přivodila jeho pád. Zvnějšku mohl dům vypadat skoro nedotčeně, ale uvnitř hořel jako černé břicho hrnčířské pece.

Když Faros proklouzl poškozenými bočními dveřmi, zaplavilo ho tolik kouře, až mu slzely oči a hrdlo se mu stáhlo. Divoce mrkal a klopýtal vpřed – až zakopl o cosi velkého, ležícího ve vstupní hale.

Neozbrojený strážce zemřel rychle, šíp trčící z hrudi zasáhl srdce. Hned za ním ležel další strážný, žena zabitá několika ranami mečem. Oba byli vzdálení bratranci, které si najali pro jejich výtečné bojové schopnosti, což činilo jejich smrt ještě znepokojivější.

„Otče!“ vykřikl Faros. „Matko!“ V hlasitém praskání plamenů by ho těžko někdo slyšel, pokud by nestál velmi blízko. „Krespe!“ dodal jméno staršího bratra. „Kde jste?“

Nikdo neodpověděl.

Všude se válela zkrvavená, zkroucená těla v černých, rudě lemovaných kiltech klanu Kalin, ale nikdo nebyl přímo z Farosovy rodiny. S rostoucím strachem dál volal, ale neslyšel nic než zvuky požáru.

Umazané cedrové zábradlí točitého schodiště, vedoucího k obytným pokojům rodiny, bylo roztříštěné a mnoho schodů rozsekaných na třísky. Těžký rudý koberec na úpatí schodiště ležel zkroucený kolem bezvládného těla s přilbou. Poblíž se válela další tři těla vrahů, zkroucených v různých pózách násilné smrti.

Faros ohromeně zamířil nahoru. V polovině cesty našel těla bratra a sestry. Tupo, o dva roky mladší než on, byl bodnut do krku. Oči měl ještě pořád v úžasu otevřené dokořán. Resdia, jeho tmavá mladší sestra, která tak často vážně naslouchala, když ji krmil historkami o divokých nocích venku, ležela zpola přes bratra, jako by se ho pokoušela utěšit. Jeden z vrahů ji očividně zasáhl zezadu mezi lopatky. Její meč ležel čistý na zemi.

Faros se odtrhl od dvojice a roztřeseně zamířil k matce. Šokovaně poklekl.

Rozťala ji sekera, smrtící rána ji zasáhla do hrudi poté, co schytala několik menších ran různě po těle. Nejméně dva vetřelci padli její rukou, než ji dostali. Faros odložil meč, vzal matčinu hlavu a shrnul jí z tváře zkrvavené vlasy.

Shora ze schodiště se ozvalo zlověstné zaskřípání a Faros ztuhl. Vzápětí se strop nad spodní částí schodů zhroutil – trámy, omítka a sežehlý kámen se zbortily v planoucí peklo.

Faros uskočil a rozběhl se po zničeném schodišti vzhůru. Na jeho vrcholu narazil na další dva rodinné strážce, které horliví protivníci rozsekali.

Marně se zahleděl skrz houstnoucí kouř a zavolal: „Krespe! Otče! Slyšíte mě?“

Žár sílil. Nezbývalo mu moc času k prohledávání. Plameny brzy pohltí i poslední trámy, podepírající patro.

„Otče! Kres…“

Odkudsi zprava se ozval přiškrcený zvuk, který mohl být hlasem.

Faros vyrazil síní. Nespatřil o moc víc než kouř. Dým tak zhoustl, že stěží viděl na krok před sebe. Oči mu slzely a plíce s každým namáhavým nádechem hořely.

Zakopl o jakousi překážku na podlaze, ukrytou v hustém kouři, upadl a meč mu vylétl z ruky.

Čenichem narazil do čehosi měkkého.

Ruka.

Faros se horečně odstrčil – a zjistil, že hledí do prázdných očí svého staršího bratra.

Krespos, bratr, kterého všichni obdivovali, bratr, kterého otec vždycky považoval za pravého a výtečného minotaura, padl jediným úderem sekery do krku. Zuřivá rána svalnatému válečníkovi málem srazila hlavu.

Faros zabořil tvář do zkrvavené srsti bratrovy hrudi a rozplakal se. Matka, bratři, sestra, všichni byli zavražděni.

Někdo zakašlal.

Faros polekaně vzhlédl. Odfrknul si a vykřikl: „Kdo je tam? Kdo je tam? Otče?“

Někdo znovu zakašlal.

Faros se s nadějí v očích odtrhl a prodíral se dusivým kouřem. Někdo zakašlal potřetí.

Bohužel klečící postava, který se najednou objevila v dýmu, nebyla otec.

„Farosi!“ zajíkl se druhý minotaurus. „U Kalinových rohů, doufal jsem, že jste to vy!“

„Beku?“

Žlutohnědý, pečlivě vyčesaný minotaurus se širokým, stále dychtivým výrazem byl pro Farose víc než služebník. Byl skoro jako bratr, věrný a starostlivý.

Veškerá radost z nalezení Beka však pohasla, když se Chotův synovec podíval dolů na bezvládnou postavu, kterou sluha držel v náručí.

Sekera zasáhla Gradika Es-Kalina do ramene a málem mu usekla paži. Bylo vidět šlachy a kost přeťatou až do morku. Ohavná rána málem prošla až ke klíční kosti. Z rány vytékala krev a promáčela většinu otcova těla.

Faros s vytřeštěnýma očima přikročil blíž a klekl si vedle Beka. Zblízka viděl, že Gradik kromě těžkého zásahu do ramene utržil i dvě hluboké rány do břicha.

A pak zahlédl, jak se otcova hruď zvedá a klesá, jak se celé tělo chvěje v boji o dech.

„Nedělejte si naděje,“ řekl Bek. „Zrádci odvedli dobrou práci. Brzy bude mrtvý. Je mi líto, pane Farosi.“

„Co… co se tady stalo?“

„Přišli ze tmy,“ odpověděl Bek a hleděl přitom na svého váženého pána. Bek Gradika hluboce ctil. „Stráže vůbec nevyhlásily poplach. Musely zemřít rychle. Všichni kromě noční hlídky spali. Všichni kromě mě. Sešel jsem dolů, abych vás vyhlížel, jak jste si přál, pane Farosi. Šel jsem na to místo, kde jsem na vás čekal posledně.“

„Měl jsem být doma.“

„Pak byste byl taky mrtvý. Byl byste mrtvý, pane.“ Bek jemně kolébal Gradika. „Byli důkladní. Věděli, kde koho najdou, jak nejlépe udeřit. Kdyby se neprobudila vaše matka, všechny by dostali ve spánku. Dorazil jsem právě ve chvíli, kdy paní umírala, tvář plnou slz pro mrtvé děti u svých nohou.

Když jsem našel Pána Gradika, mluvil na mě. Volal vaše jméno. ‚To jsi ty, Farosi?‘ řekl. Málem jsem řekl ano, abych mu dodal poslední naději, ale pak mě poznal. ‚Pojď ke mně, dobrý Beku,‘ prosil. Řekl mi, jak ho zbabělí protivníci oddělili od vaší matky a sourozenců, jak zabili pana Krespa. Pán Gradik bojoval nejméně proti čtyřem a přinutil je zaplatit, jak vidíte.“

Faros se podíval, kam ukazoval Bekův prst, a spatřil na podlaze ležet další dva vetřelce. Jeden byl bez hlavy, zatímco druhý měl hluboko v hrudi zaseknutou Gradikovu oblíbenou sekeru.

„Proč?“ zašeptal Faros.

„Jen… jen ztracení bohové vědí… proč… synu.“

Hleděli na Gradika, který se probral. Ruka se dotkla Farosovy paže. „Modlil jsem se k… Sargonasovi a Kiri-Jolitovi… abych žil… dost dlouho…“

„Tiše, otče. Odpočívej. Bek a já tě dostaneme k léčiteli. Budeš…“

„Mrtvý. Poslouchej… Farosi. Dům… padl. Tohle… nebyli lupiči… Byli to… vojáci! Jen si představ!“

„Na tom nezáleží, otče.“ Faros se rozhlédl kolem sebe, pokoušeje se najít něco, čím by zastavil krvácení. Dým nad nimi houstl.

„Poslouchej… mě!“ zajíkl se Gradik a rozkašlal se. „Bojím se… jestli… zaútočili tady… pak zaútočili… všude! Bojím se… že Chot… taky padl.“

Faros uslyšel otcova slova a oněměl. Gradik a Chot se navzájem neměli nijak rádi, ale Chot se mohl spolehnout na politickou věrnost mladšího bratra, a císař na oplátku Gradika odměnil Domem Kalin. Chot by nikdy nepřipustil tak odporný zločin vůči svému bratrovi, což znamenalo, že ti, kdo to učinili, se neobávali císařova hněvu.

„Fa… Farosi! Musíš… z Mithasu. Přítel… Azak… můžeš věřit. Jeho… loď… Dračí hřeben… pluje do… Golu.“

„Gol!“ vykřikl Bek. „O tom místě váš otec jednou večer mluvil. Jedna z nejvzdálenějších kolonií. Místní guvernér je jeho dávný přítel.“

Gradik se znovu dotkl synovy paže. „Ano. Jubal… tebe a Beka ukryje… Jubal…“ zakašlal a tvář se mu zkroutila bolestí, „vás oba ochrání, chlapci.“

„Nepůjdu bez tebe, otče!“

„Musíš! Teď jsi ty… Dům. Čest…“ starší minotaurus se náhle vzepjal v synově náruči. Oči zavřené, ústa dokořán, klesl spíš jako hadrová panenka než jako impozantní obr, kterým pro své děti vždycky byl.

Faros klečel, třásl se a hleděl na otce zastřenýma očima.

Bek popadl šokovaného minotaura za paži. „Pane Farosi, poslouchejte! Dům už sotva stojí! Pojďte! Musíme hned odejít!“

Společně zamířili k chodbě. Kdesi v rozlehlé vile se ozvaly dychtivé hlasy.

Bek se ostrým zrakem rozhlédl kolem. „Tudy! To je naše jediná šance, pane Farosi!“

Vedl je k zadnímu schodišti. Kolem nich hořely staletí staré tapiserie, tavila se drahocenná starožitná výzbroj. Faros si matně všiml drahokamy zdobené sekery, kterou obdržel jeho děd za službu říši. Jasně se blýskala v sílících plamenech.

Celý dům se hrozivě otřásl. Oba se s hrůzou otočili. Podlaha za nimi zapraskala a pak se úplně propadla.

Nad nimi se vznesla oblaka dýmu a natáhly se ohnivé pařáty. Faros a Bek se rozběhli.

Jakási postava se vynořila v dýmu před nimi – voják v přilbě, s dlouhým mečem. Dvojice před ním uskočila k poničeným dveřím. Pokoušejíce se zadržet kašel, sledovali, jak děsivá postava prochází kolem nich. Nově příchozí byl vyšší než oni a vypadal i mnohem statnější. Stříbrný kilt s rudými konečky ho označoval jako příslušníka jedné z elitních legií, které měly chránit císařství, a ne vraždit jeho vysoce postavené občany.

Mohutný minotaurus se otočil ke zpola zničenému zádveří a zamžoural. Udělal krok směrem k nim – a vykřikl cosi, co zaniklo ve výbuchu.

„Pospěšte si, pane Farosi!“ Bek táhl omámeného Farose ke schodišti a zpola běželi a zpola klopýtali se schodů.

Podlaha v horním patře se propadla.

Schodiště kleslo. Faros zahlédl, jak vrah kolem sebe mává rukama, těsně předtím, než ho rozdrtil strop.

Část schodiště se rozbila o podlahu v přízemí a otřes je povalil na zem.

„Pozor!“ vykřikl Bek, popadl Farose a vytáhl ho na nohy.

Za nimi dopadl hořící trám.

„Kuchyň!“ vykřikl Bek a mávl rukou. Zvedl dlouhý kus zábradlí, potom druhý a podal ho pánovi.

Rozběhli se ke kuchyni. Dveře vedoucí za dům byly rozbité a volně visely v pantech. Vyklopýtali ven. Předpokládali, že na ně hned někdo zaútočí, ale kupodivu je nikdo nečekal.

„Váš kůň, pane Farosi! Kde je?“

„U rozbité zdi. Uvázal jsem ho tam.“

„Chvála Kalinovým rohům! Pak máme šanci. Snadno nás unese oba.“

Dvojice se nepozorovaně dostala až k polozbořené zdi a našla dobře vycvičené zvíře, jak na ně čeká. Všude kolem byl cítit oheň. Slyšeli křik a jásot.

„Zůstaňte, kde jste!“ zařval jakýsi hlas.

Ze stínů se vynořily dvě postavy v přilbách, jedna ozbrojená mečem, druhá sekerou.

Bek vykřikl povel, kůň se vzepjal a oba vrahy zcela zaskočil. Těžká koňská kopyta je udeřila a srazila na hromadu.

„Pojďte!“ vykřikl Bek, skočil na koně a sáhl dolů pro Farose.

Faros nepotřeboval další pobízení a vyskočil na koně za Beka. Ujížděli pryč a nechali Gradikův dům jeho smrtelným křečím.

Kapitola 3
CÍSAŘŮV PÁD

Byla to pochmurná noc. Pochmurná, ale nezbytná, alespoň v Bastionových očích.

Druhý syn generála Hotaka de-Droky – vysoký, štíhlý, s černou srstí, kterou zdědil po otcovu dědovi – sledoval z koňského hřbetu, jak unavení vojáci shánějí přeživší služebnictvo z domu téhle větve Chotovy rodiny do zamřížovaných vozů. Za ním hořelo další přepychové sídlo starého režimu. Stromové sochy u předního vchodu se proměnily v ohromné pochodně a stáje po straně domu byly k nerozeznání. Naštěstí byli nejdřív všichni koně vyvedeni ven, neboť proč plýtvat tak skvostnými zvířaty?

Jakýsi voják strkal k vozu starého sluhu. Válečník do šedivého minotaura netrpělivě strčil a shodil ho na kolena.

„Ty tam!“ zařval Bastion, až sebou všichni kolem něj trhli. Pronikavé oči, černé jako uhel, hleděly dolů přes dlouhý, úzký čenich. „Přestaň! Jde tak rychle, jak může!“

Dotyčný voják se uklonil a vykoktal: „A… ano, pane! Od… odpusťte!“

Bastion se na něj zadíval s jistým pochopením. „Všichni jsme měli těžkou noc. To nejhorší je za námi. Teď už zůstává jen úklid. Čím dřív s tím budeme hotoví, tím lépe.“

„Ano, pane.“

Černý minotaurus zafuněl, otočil koně a zjistil, že ho čeká mnohem vítanější pohled.

„Vypadáš utahaně,“ vesele podotkl obr s hnědou srstí. „Jako obvykle si toho nakládáš na ramena příliš, bratře?“

Ačkoliv byl Kolot o půl rohu menší než bratr, vynahrazoval si to rozložitostí. Neměl však na sobě žádný zbytečný tuk a jeho ramena byla hrozivá. Bastion jednou viděl, jak Kolot zvedl protivníka nad hlavu jednou rukou. Kdysi v dětství, když si ho nejstarší bratr Ardnor dobíral, jak vypadá, ho malý Kolot zvedl a hodil přes celý pokoj.

Kolotův sražený čenich připomínal prase a říkalo se o něm, že je i tupý jako dotyčná zvířata. Zdání však klamalo.

„Dělám, co musí být uděláno, Kole. Do rána chci mít tuhle záležitost vyřízenou. Stabilita v naší zemi si to žádá.“

„Děláš si příliš starostí. Až lid zjistí, co otec udělal, zaplaví ulice a bude jásat.“

„Nejspíš máš pravdu,“ připustil starší minotaurus. „Prostě dávám přednost opatrnosti.“

„A byl bys to ještě ty, kdybys byl jiný? Vždycky příliš přemýšlíš, to jsi celý ty!“

Bastion se naježil. „Určitě máš nějaký důvod, proč jsi tady. Jaký?“

„Cože? Ach! Ano! Chce tě otec. Říká, že určitě zvládnu odvézt tyhle ubohé hlupáky do dolů. Chce, aby ses co nejrychleji vrátil.“

„Říkal proč?“

„Ne.“ Kolot se naklonil blíž. „Myslím, že je ze všech těch událostí jen nervózní. Ne každému se podaří za jednu noc ukrást říši.“

„Ještě to není úplně za námi. Slyšel jsem, že Tiribus a generál Rahm jsou stále na svobodě.“

Jeden ze strážných za nimi zabouchl dveře prvního vězeňského vozu a dal pokyn vozkovi. Koně zatáhli.

Hora svalů si odfrkla: „Děláš si zbytečné starosti.“

Náhle se ozvalo ostré zapraskání. Oba zbystřili. Kolot vytáhl sekeru, zatímco Bastion sáhl pro meč.

Nic to však nebylo, jen vůz. Jedno kolo prasklo, paprsky trčely všude kolem. Vůz zakolísal a svezl se ke straně, s vězni na mřížích.

Bastion vyrazil, ale Kolot mu zastoupil cestu. „Otec tě chce. Tohle zvládnu.“

Než se Kolot dostal k vozu, vojáci už začali vykládat vězně. Bastion se na chvíli zastavil a sledoval ho.

Kolot sesedl a vykřikl: „To stačí! Nechte zbytek uvnitř! Ztrácíme čas!“ Přešel k upadlému kolu a prohlédl si osu. „Vypadá dobře.“

Před očima všech si Kolot dřepl a nadzvedl vůz s více než dvanácti lidmi uvnitř ze země.

„Připravte náhradní kolo!“ Kolot tam stál s napjatými svaly, ale i v matném světle nadcházejícího rána Bastion i ostatní viděli v jeho tváři pýchu, se kterou předváděl svou sílu.

Černý minotaurus se tiše zasmál a odjel.

Toho jitra obyvatelé sídelního města procitli a zjistili, že je jejich svět vzhůru nohama.

Kupci s vagóny zboží, mířící do městských krámů, našli brány Nethosaku zavřené. Vstup byl povolen teprve po pečlivé prohlídce veškerého nákladu. I odjíždějící vozy byly důkladně kontrolovány, jestli v nich nejsou uprchlíci. Žádná loď v přístavu nesměla naložit či vyložit náklad bez prohlídky.

Obchodníci a řemeslníci stáli jako přikovaní v oknech a dveřích a sledovali, jak ulicemi pochoduje pod hrdým praporem legií generála Hotaka jeden šik ozbrojenců za druhým. Stříbrná zbroj s červenými insigniemi se leskla v ranním slunci. Někteří obyvatelé si uvědomili, že tyhle prapory by právě teď neměly vlát nad Mithasem ani nikde jinde v říši, ale spíš na pevnině. Zpráva o jejich přítomnosti se rychle šířila mezi lidmi.

V celém Nethosaku, Mithasu a ve většině z více než tří tuctů kolonií důstojníci na koních v doprovodu pevných řad zkušených válečníků rozvinuli svitky. Chystali se přečíst prohlášení, sledováni davy obezřetných a zvědavých mlčících tváří.

„Slyšte, dobří lidé říše!“ pravili všichni ti důstojníci. „Slyšte slova generála Hotaka de-Droky, Hotaka Meče, Hotaka Mstitele. Zlo bylo napraveno. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Hnisavá rána byla rozříznuta!“

Všude, kde byly svitky předčítány, ať už na rozlehlém náměstí blízko císařského paláce, nebo ve skromných ulicích primitivnějších kolonií, se shromáždily davy. Tuniky a kilty se znaky a barvami všech domů vytvářely myriády vzorů. Všichni obyvatelé rozlehlé říše znali jméno i pověst generála Hotaka.

„Na vědomost se dává, že odporný, zkažený Chot Es-Kalin, jehož podvody ve Velké aréně jsou známy, jehož zrady cti jsou nesčetné, jehož vládu poznamenaly vraždy protivníků, zhoubné daně pro poddané, věznění nevinných a morální úpadek samotného sídelního města, jehož proradný pakt s lidmi známými jako Rytíři z Neraky by uvrhl náš vlastní lid zpět do otroctví…“

„Nikdy!“ zavrčel zjizvený hnědý veterán, jehož čenich protínala stará rána.

Na jiných místech po celé říši se ozvaly podobné výkřiky.

„Žádní další páni!“ vykřikl jakýsi truhlář v kožené zástěře.

„Žádní další otroci!“ dodala svalnatá mladá minotaurka v pancíři císařské flotily, nesoucím symbol mořského draka.

„…řečený Chot byl prohlášen za zrádce, nehodného úcty svého lidu, neschopného vlády. Proto byli on i ti, kteří se podíleli na korupci, zneuctění a pádu slavné rasy minotaurů, odsouzeni a rozsudek byl vykonán. Dům Kalin a Domy jeho spojenců byly vyvráceny, državy zabaveny. Nádavkem budou jména těchto Domů navždy vyškrtnuta ze seznamu čestných klanů.“

Vybraní důstojníci tak, jak byli vycvičeni, svinuli prohlášení, zahleděli se na ohromené davy a provolali: „Chot je mrtev! Ať žije císař Hotak! Ať žije císař Hotak!“

Vojáci v přilbách, shromáždění, aby heroldy chránili pro případ nepokojů, pochopili pokyn a hlubokými, hrdelními hlasy provolali totéž: „Ať žije císař Hotak! Ať žije císař Hotak!“

Další zvedli dlouhé, zakroucené rohy a mocně zaduli. Jásot davů oslavoval nového vládce říše. Křik se rozléhal na všech ostrovech a ve všech koloniích.

Samozřejmě že ne všichni začali rychle proklínat sesazeného císaře. V každém davu bylo několik párů očí, které se ostražitě rozhlížely kolem. Několik tváří, které se snažily vypadat bezstarostně. Ti, kdo byli věrní Chotovi, byli zticha, nebo dokonce také předstírali jásot.

Vojáci se silnými, pevnými provazy se všude v říši vyrojili kolem vysokých, malovaných Chotových soch, stojících na téměř každé hlavní ulici a tyčících se před každým imperiálním sídlem. Císař zajistil, aby každá kolonie dostala alespoň jednu takovou sochu, a ve většině se jich během let nashromáždilo mnohem více.

Jako první byla svržena veliká socha čnící uprostřed rozlehlého náměstí sídelního města na místě, kde se Chot před čtyřiceti lety při inauguraci poprvé objevil na veřejnosti jako císař. Ohromná, nádherně vytesaná postava přežila bouře, zemětřesení, a dokonce i válku. Zobrazovala mladého, statného bojovníka s vysoko zdviženou zakrvácenou sekerou, bojovníka, který se měl později stát tyranem, vítězně řvoucího, s jednou nohou položenou na poražené a pozoruhodně živě vyvedené mrtvole chlupatého zlobra, svírajícího těžký kyj. Zlobr s tváří zkroucenou bolestí a s kly čnícími ze zubaté tlamy zvedal jednu ruku v prosbě o milost.

Kolem gigantické sochy byla veliká, hluboká fontána s mohutnými mramorovými zpěněnými vlnami. Voda stříkala do výše a fantastičtí koně s rybími ocasy místo zadních nohou zuřivě závodili kolem její vnější hrany.

Okolo fontány byly ze všech stran rozestavěné mramorové lavičky. Mohutné sekery z černého kamene, vytesané stejně pečlivě jako samotná fontána, tu stály s hlavicemi mířícími k vodní spršce. Sekery se natahovaly k nesmrtelnému Chotovi, třikrát vyšší než nejvyšší válečníci. Čistě bílý kámen tvořící zbytek náměstí dodával celé scéně na velkoleposti.

Lidé, povznesení vítězstvím nového císaře, jásali, zatímco dychtiví vojáci uvazovali lana k mramorovému obru. Někteří házeli na sochu shnilé zelí, rajčata a další zeleninu, hyzdili ji a vysmívali se jí.

Děti házely bláto. Společná věc všechny rozhýbala. Několik mladších přihlížejících se vydalo na pomoc se svazováním malovaného obra. Stejná scéna se opakovala po celé říši, obyvatelé nabízeli pevná lana i vlastní silné paže.

Kdysi byla tahle Chotova podoba skoro pravdivá. V těchto dnech však všichni znali spíše šedivějícího, tlustého býka s krvavýma očima a neudržovanou srstí, svaleného na trůnu. Chotovu dávnou slávu už příliš dávno zastiňovala jeho tupost.

Obra na náměstí sídelního města, tyčícího se do výšky pěti minotaurů, popadlo šest Hotakových válečníků. Chopili se pevných, bouří vyzkoušených lan, čtyři kolem statného pasu a krku, dva za zvednutou paži.

Pověřený důstojník na koni s kamennou tváří prudce sekl rukou.

„Táhnout!“ vykřikl pěší poddůstojník s mnohem dychtivějším výrazem.

Vojáci jako jeden zabrali, napjali svaly rukou, nohou i šíjí. Jedni táhli sochu k sobě, zatímco druzí opačným směrem, aby ohromný monument jejich druhy prostě nerozdrtil.

„Ubrat!“ vykřikl poddůstojník. „Povolit tam vzadu! Pospěšte si!“

Konečně se Chot naklonil dopředu. Veliký čenich čněl nad lavičkami.

Ti, kdo se ocitli v hrozivém stínu kamenného císaře, se rozprchli, aby je socha nerozdrtila.

„Zbylé jednotky, uvolnit!“

Minotauři jako jeden poslechli a provazy jim doslova vylétly z rukou, jak se vlády ujala přitažlivost.

Chot Nepřemožitelný zasténal a převrhl se.

Chotovy sochy padaly a byly ničeny po tuctech, po stovkách, napříč celou minotauří říší.

Nepřežila ani jediná. Rozhněvané davy nebyly spokojeny a začaly strhávat nebo otloukat vše, co neslo Chotovu podobu. Reliéfy vytesané na císařských budovách, prapory visící z vrcholků střech, tapiserie halící sněmovní komnaty – máloco uniklo ničivým orgiím.

Hotakovi vojáci to všechno sledovali a všímali si, kdo se dostatečně neraduje z vítězství jejich pána.

A zatímco vojáci sledovali obyvatelstvo, stíny sledovaly všechny a podávaly hlášení své paní v chrámu.

Přesto si žádné z těch očí, živých ani mrtvých, nevšimly generála Rahma Es-Hestose, bývalého velitele Císařské gardy.

Osamělá loď pod plnými plachtami klouzala po vysokých vlnách. Tři stěžně skřípěly, ale držely i v síle ostrého větru a umožňovaly štíhlé lodi rychle zdolávat bouřlivé vody. Dračí hřeben byla loď postavená především pro přepravu nákladu, byla však také štíhlá a oblá, aby se rychlostí vyrovnala všem protivníkům.

Občasné záplaty svědčily o pestré historii lodi, nejen obchodní, ale i válečné. Všechny opravy byly provedeny velice zručně, každá jizva však hrdě hovořila o krutých dějinách mořeplavby.

Šedivějící hnědý kapitán, navzdory věku velmi statný, sledoval, jak jeho osamělý pasažér hledí na divoké vody a kypící oblohu. Už před několika hodinami opustili Krvavé moře, ale robustní postava u zábradlí stále hleděla dozadu.

„Neměj obavy, drahý příteli!“ zvolal Azak de-Genjis. Drsný hlas se nesl nad řevem moře. „Tvá rodina je v bezpečí jinde a všichni jsme daleko od nebezpečí!“

Pasažér se otočil. Na rozdíl od mnoha jiných minotaurů byl generál Rahm Es-Hestos bez rohů vysoký sotva přes šest stop. Nahrazoval to svaly hodnými bojovníka arény. Nad širokým čenichem upřeně hleděly dvě pronikavé modré oči. Jako většina příslušníků své rasy byl hnědý, ale pruh černé nad očima mu dodával poněkud neobvyklého vzhledu. Jen málokdo, kdo se s Rahmem potkal, na něj zapomněl, nejen proto, jak vypadal, ale i kvůli ostrému, velitelskému hlasu.

„Nikdy nejsme mimo nebezpečí, Azaku. Nikdy.“ Odpadlý důstojník měl na sobě jen kilt a ani ten nebyl jeho, ale vypůjčený od jednoho z kapitánových příbuzných. Vzor na suknici ho označoval jako příslušníka klanu Genjis, čímž mu zachránil život.

„No… možná ne,“ souhlasil kapitán, zatímco kulhal k příteli. Z jakéhosi dávného souboje si odnesl trvalé následky. Jeho protivník nedopadl tak dobře. „Ale ta loď, co nás stíhala, se otočila už před více než třemi hodinami a od té doby není po pronásledování ani stopy.“

Rahm o přítelových slovech zauvažoval. Nakonec si velitel Císařské gardy odfrkl a prohlásil: „Rád bych věděl, co by si ten kapitán myslel, kdyby tušil, že si nechal přímo před čenichem proklouznout významného nepřítele státu.“

Azak naježil husté obočí. „Ty nejsi žádný nepřítel státu, drahý příteli! To stát se stal nepřítelem.“

„Hotak… Věděl jsem, jaké má ambice, dokonce jsem je obdivoval, ale nikdy by mě nenapadlo, že udělá něco takového.“

„Tahle zrada ho bude pronásledovat, Rahme. Uvidíš.“

Bouře zahromovala. Dračí hřeben se hnal vpřed. Celá posádka věděla, kdo s nimi pluje, věděla, že osamělá postava, kterou převážejí, má být zabita a tím, že mu pomáhají, si zvolili stejný osud, jaký čeká ji. Byli však věrní kapitánovi.

Zneklidňující modré oči zalétly k Azakovi. „Přemýšlel jsem nad tím,“ řekl Rahm. „Na Gol musíme zapomenout. Tam zamíří nejdřív, Jubalovo přátelství bude podezřelé. Dokonce i kdyby Jubal přežil tenhle převrat, jistě bude pod dozorem.“

„Takže ne Gol? Kam tedy? Vím, že se nechceš připojit ke své rodině na Tadaranu. Kam tedy? Mito? Aurelis?“

Kapitán si mnul spodní stranu čenichu. „Aurelis je nejdále, ale jsou tu i jiná místa, stranou. Quar?“

Loď se divoce zakymácela a oba sevřeli zábradlí.

„Hotak bude o všech vědět. Nenech se zmýlit, Azaku, je vším, čím má císař být, a kdyby porazil Chota v aréně, jako první bych mu provolal slávu. Ne, musíme na místo, které by Hotaka vůbec nenapadlo, a přesto nám dá výhodu, abychom mohli udeřit zpět.“ Rahm se zatvářil mazaně. „Myslím, že to musí být Petarka.“

„Petarka?“ vrásčitý námořní kapitán si nevybavoval žádný ostrov toho jména, tím méně kolonii. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

Generál Rahm se poprvé od okamžiku, kdy se nalodil na Dračí hřeben, skoro usmál. „Ne. A Hotak taky ne. Doufám.“

Kapitola 4
KORUNOVACE

Původní Velká aréna byla oválná, postavená z obyčejného pevného šedého kamene a nezdobená, neboť v oněch dnech byli minotauři velice praktickou společností. Byla postavena částečně na oslavu vysvobození minotaurů zpod nadvlády zlobrů a vůdci povstání ji vytvořili tak, aby mohla za extrémních podmínek posloužit i jako pevnost. Štěrbiny v nejvyšším patře hlediště nesloužily jen jako větrací otvory, ale i jako pozice pro lučištníky. Uvnitř samotných zdí bylo odděleno dostatek skladovacího prostoru, aby ti v aréně mohli vydržet tříměsíční obležení. Stavitelé nemohli předvídat, že v téhle záležitosti stavba ani ne po půl století žalostně selže.

Rozhodnutí zvolit si vládce soubojem – v němž hrála roli nejen síla a bojové umění, ale i lstivost – bylo přijato s všeobecným nadšením a původní císařský souboj se odehrál ve Velké aréně hned v prvním roce císařství.

Když zlobři minotaury znovu zotročili, na znak svého pohrdání koloseum strhli. A když minotauři znovu získali svobodu, postavili větší, bohatší stavbu, tentokrát kruhovou, na znamení, že je aréna středem jejich světa.

Během tuctu či více následujících dračích válek, pohrom a otroctví se Velká aréna, jak jí teď říkali, změnila a rozrostla. Jedno koloseum padlo a na jeho místě povstalo nové, velkolepější.

A nikdy nestála velkolepější aréna než ta, ve které se dnes časně ráno shromáždily tisícihlavé davy.

Aréna byla stále kruhová a zdobená jako živými vytesanými sochami, znázorňujícími největší ze šampiónů, které kdy bojiště poznalo. Ti, kdo pamatovali předchozí stavbu, se tu cítili jako doma, ale původ všech změn a výzdoby se dal vystopovat k egu císaře Chota.

Koloseum, které stálo před válkou s magori, dokázalo pojmout čtyřicet tisíc minotaurů. Teď se sem vešlo o dvacet tisíc víc – průměr i výška monumentu měla odrážet Chotovu slávu, proto ho architekti zvětšili. Aréna se tyčila do výšky deseti pater, samotný středový kruh měl šest set dvacet pět stop v průměru a budova zabírala víc místa než kterákoliv jiná před ní. Zdi Velké arény svrženého císaře zdobily kvádry z nejlepšího kamene s pečlivě zpracovanými reliéfy zobrazujícími dějiny minotaurů. Tady našly místo obrazy bitev na moři i na zemi, výprav a objevů i hlavních událostí jejich dějin.

A nejeden reliéf, včetně těch nejstrategičtěji umístěných, představoval císaře samotného. Nad každým z dvaceti pěti vchodů – pětka byla považována za šťastné číslo, proto pětkrát pět vchodů činilo z arény šťastné místo – byla hrdá podobizna císaře. Tady se tyčili Chot Hrdý, Chot Spravedlivý, Chot Hrozivý a mnoho dalších Chotů.

Bylo to však patřičné, aby Chotovy obrazy aréně vévodily, neboť aréna byla místem jeho největších vítězství a poskytovala lidu zábavu i v nejhorších časech drahoty, nemocí, nezdařených tažení a dalších.

Během Chotovy vlády však začala velkolepá stavba chátrat. Roky nedostatečného čištění daly vzniknout vlhkému mechu, nashromážděné vrstvě špíny a trvalému pachu.

Stárnoucí císař ve své císařské lóži viděl jen oprášené mramorové lavičky, malované sochy a stovky praporů vlajících ve větru. Nikdy nevcházel jiným vchodem než tím, který byl vyhrazený pro něj a jeho hosty, a ten vchod byl jako jediný udržovaný v dokonalé čistotě.

Chot také neviděl ty, kdo se kradli páchnoucími chodbami a byli v jejich pachu a špíně stejně doma jako všechny krysy a švábi – a po pravdě řečeno, stejně by mu to bylo jedno. V nejnižších patrech kolosea se dali najít pokoutní obchodníci, kteří odváděli veškerou práci hluboko ve vnitřních chodbách a jen vzácně zahlédli denní světlo… a dokonce i tmu skutečné noci. Těmto méně než ctihodným obchodníkům, prodávajícím všechno od cetek a suvenýrů až po prášek a byliny, které mnozí shledávali osvěžujícími, přestože si vybíraly ničivou cenu, sloužily jako jediné světlo olejové lampy a louče zasazené ve zdech.

Dnes tu ale žádní pokoutní obchodníci nebudou. Hotak nejen přikázal, aby je všechny obklíčili a očistili arénu od jejich zhoubné přítomnosti, ale dal i rozkaz uvěznit každého, kdo by se pokoušel jejich zboží koupit. Velká aréna, jádro života minotaurů a skutečné srdce říše, musí být očištěna od veškeré špíny. Dnes začne obnova její slávy, návrat k čistotě.

Dnes bude korunován nový císař.

Bastion, Maritia a jejich bratr Kolot stáli na chvatně vztyčených dřevěných pódiích uprostřed Velké arény. Bratři měli na sobě nové, po kolena dlouhé kožené kilty pobité drobnými stříbrnými hvězdami. Olejem se lesknoucí postroje na sekery měli přepásané úhlopříčně přes tělo. Jejich vojenské odznaky zobrazovaly vzpínajícího se koně, symbol otcovy legie. Dvojité, oblé hlavice válečných seker se také leskly. Měli je připevněné na zádech a pootočené poněkud na stranu, aby vynikla jejich mohutnost. Každý břit byl dokonale nabroušený. Oba bratři měli stříbrné, nezdobené přilby, které nezakrývaly obličej. Přední okraje přileb se jim stáčely kolem tváře a vzadu zakrývaly krk.

Sestra měla prostou, krátkou tuniku ze šedé bavlny a kilt stejný jako Bastion a Kolot. Před těžkou sekerou dávala přednost štíhlému dlouhému meči.

Rozlehlá aréna praskala ve švech. Všichni, kdo žili na dojezd Nethosaku, dorazili, pokud mohli. Po vraždách a jásotu lidí v ulicích Hotak okamžitě přikázal štědrou korunovaci. Cítil, že musí využít příhodné chvíle. Kdyby vyčkával příliš dlouho, byť i jen o den déle, než je nutné, mohli by lidé začít o bouřlivých událostech pochybovat.

„Pořád nemáme zprávy o Tiribovi, Keskovi ani Rahmovi,“ zašeptala Maritia Bastionovi do ucha.

„Říkal jsem otci, že by měl počkat, než se o všechny postaráme,“ tiše jí odpověděl starší bratr. Černý minotaurus zamžoural k vrcholku arény, kde stály sochy předchozích šampiónů – teď už bez Chota. Vedle každé z nich stál schopný lučištník, ti nejlepší z Hotakovy legie.

A navíc každé podlaží a východ lemovali vojáci ozbrojení dvoubřitými sekerami, meči nebo ostrými, tenkými kopími, dlouhými od konce až ke špici deset stop.

„Jak dlouho…?“ začala Maritia.

V tom okamžiku heroldi ve stříbrné, lesklé zbroji pozvedli dlouhé, svinuté rohy. Aréna přirozeně zesilovala zvuk a trubači rozmístění na malých čtvercových pódiích nad samotným hřištěm vytvořili zvukovou vlnu, která sílila jako bouře.

Právě dorazili budoucí císař a jeho manželka.

Hlavní bránou v přízemí arény – vysokou, zamřížovanou, kterou byla do arény vypouštěna divoká zvířata nebo bojovníci – vrazila dovnitř dvojice válečných vozů. Každý z nich táhli čtyři čistě černí koně. Zlacené vozy, také černé, ale s úžasným zlatým zdobením a vyřezanými profily hrozivého minotaura, objely arénu. Za vozy vjeli dva válečníci v přilbách.

Vozy zamířily doprostřed arény a tam se otočily a prudce zastavily. Dav se zatajeným dechem sledoval, jak generál Hotak de-Droka a Paní Nefera majestátně kráčejí do rozlehlého středu cirku.

Hotakův pancíř se skvěl jasněji než všechny ostatní. Vlastně ho dokončili teprve dnes. Ramena zdobily spirály a na hrudi už nebyl rudý letící kondor. Místo toho se tam vzpínal divoký, černý válečný kůň.

Hotak se širokým úsměvem hleděl z otevřené přilby. Budoucí císař měl dlouhý meč, na jehož rukojeti byly do kruhu vsazené červené rubíny a na čepeli nesl jediné slovo – Osud.

Generál měl úhledně sestřiženou hřívu a tmavohnědou srst natřenou palmovým a olivovým olejem, aby se leskla. Zamával davu a vzduchem se nesl jásot a dupot.

Nefera po jeho boku také pozdravila dav. Velekněžka, vždy elegantní, pro tuto příležitost odložila okázalé roucho Předchůdců – jejímu manželovi se při tom velice ulevilo – a dala přednost mihotavé róbě z barveného stříbra, lemované na rukávech, v pase a kolem krku smaragdově zelenou krajkou. V pase byly šaty stažené stříbrným opaskem, zdobeným vzorem z pravých smaragdů. Stejně jako Hotakův plášť i její šat za ní splýval ve vlečce, kterou přidržovaly dvě mladé bojovnice.

Hrdlo jí zdobily tři úchvatné náhrdelníky z propletených stříbrných hádků a mezi rohy měla ovinutou tenkou čelenku, zdobenou jako hvězdami drobnými smaragdy a rubíny. Vlasy měla rozčesané a naolejované a srst provoněnou levandulí, kterou měly v oblibě nejen vysoce postavené ženy, ale která lákavě voněla i jejímu manželovi.

Za dvojicí kráčel Ardnor. Hotakův nejstarší syn vyměnil chrámové roucho za téměř stejný oděv, jaký měli na sobě bratři. Navíc měl pod postrojem sekery jen čistě šedou tuniku bez rukávů. Měl však také impozantní černou přilbu, kterou všichni v koloseu okamžitě rozeznali jako symbol Ochránců.

Za rodinou nového císaře kráčeli jeho nejbližší spojenci – generálové, námořní důstojníci a patriarchové mocných klanů. Přišli odění v nejlepších, pečlivě propracovaných šatech nebo v naleštěných pancířích. Všichni zamávali hlučícímu davu.

Nápadně chyběly některé významné Domy, včetně předních Domů, jež unikly krvavému seznamu. Zatímco někteří z vůdců těchto klanů seděli v publiku, jiní chyběli a pozorovatelé přemítali nad jejich budoucností i nad budoucností jejich klanů.

Pódium bylo zahaleno velikým praporem zobrazujícím ohromný koňský stín. Na nejvyšším bodě provizorního pódia stál všem na očích císařský trůn, který sem byl pro tuto příležitost přinesen z paláce. Vysoké dubové křeslo bylo namořeno velice tmavě červenou barvou. Na vrcholku opěradla byla vyřezávaná hlava zuřivého minotaura s dlouhými, stočenými rohy. Divoký vzhled připomínal ztraceného boha Sargase – nebo Sargonase, jak mu říkali ostatní – zobrazeného v oblíbené podobě jednoho z jeho vyvolených.

Hotak s manželkou stáli před trůnem. Pro velekněžku přinesli z chrámu elegantní křeslo. Područky byly oblé jako mořské vlny a nohy připomínaly dračí, včetně prstů s drápy. Generál ani Paní Nefera se však neposadili. Dál zdravili dav, zatímco ostatní hodnostáři postupně zaujímali svá místa.

Ardnor si nevšímal bratrů ani sestry a zaujal pozici poblíž Nefery. Pak přelétl pohledem dav, jako by tu stál připravený ke korunovaci on, a ne Hotak.

Budoucí císař pokynul trubači, který hbitě přiložil roh k ústům a zadul na pozdrav další postavě, přicházející hlavním vchodem.

Bastionovi se zježily chlupy na krku a Maritia i Kolot se neklidně zavrtěli. Všichni tři vyhublého minotaura v prostém šedém rouchu a nezdobeném pancíři očekávali, ale přece je pohled na něj zneklidňoval. Lothan přišel jako jediný člen Nejvyššího kruhu, který přežil Chotovo svržení.

Pět členů Nejvyššího kruhu bylo mrtvých. Lothan pracoval s ostatními rádci až do konce. Rádce Boril, skromný, ale schopný správce, dokonce za zrádcem zašel, aby ho varoval před nebezpečím. Na oplátku za varování Lothan vpustil do vlastního domu vrahy, kterých se Boril obával, a nechal hosta zabít.

Rádce Lothan vážně kráčel ke schodům vedoucím k Hotakovi, doprovázený po obou stranách pěticemi vojáků nesoucích prapory nového císaře. Dav nepřetržitě jásal a dupal.

Lothan se dvěma Hotakovými důstojníky vystoupil po schodech a zastavil se před generálem. Až tehdy se Hotak, teď už bez přilby, a Nefera usadili.

Davy umlkly. Rádce se otočil čelem k nim a zvedl do výše jeden ze dvou předmětů. „Torothova koruna!“

Dusot a křik znovu vybuchly. První artefakt připomínal přilbu, ale osázenou drahokamy a s hlavou kondora na vrcholku. Rubínové ptačí oči představovaly samy o sobě celé jmění. Celá koruna se třpytila tolika nejrůznějšími drahokamy, že někteří v davu museli odvrátit zrak, dočasně oslepeni.

Lothan zvedl druhou ruku. „Sekera Makela Zlobrobije!“

Nikdo doopravdy nevěřil, že by ta úhledná zlatá sekera s diamantovými runami zapsanými Makelovým jménem skutečně kdysi patřila hrdinovi, který osvobodil svou rasu z otroctví a později se stal císařem, stejně jako nevěřili, že korunu skutečně někdy nosil Toroth, vládce, který sehrál hlavní roli v rozšíření námořního vlivu minotaurů za hranice Krvavého moře. Oba předměty byly vytvořeny mnohem později, když se ukázala potřeba podobných symbolů, jimiž teď očividně byly.

„Není větší cti,“ pokračoval Lothan, „než být shledán hodným nosit tuto proslulou korunu a legendární zbraň! Není větší cti než sedět na trůnu předků, být potvrzen jako ten, kdo byl právem síly a důvtipu vyvolen vládnout!“

Postava v plášti se otočila k Hotakovi. „Byli jsme zotročeni, ale vždy jsme okovy svrhli,“ přednesl Lothan začátek prastaré litanie, kterou se odmala učily všechny děti. „Byli jsme vyhnáni, ale vždycky jsme se vrátili do bitvy silnější než dřív!“

Publikum se začalo k jeho slovům připojovat, tisíce hlubokých minotauřích hlasů promlouvaly unisono.

Lothanův hlas zesílil: „Povstali jsme do nových výšin, když všechny ostatní rasy podlehly úpadku! Jsme budoucnost Krynnu!“

„Budoucnost Krynnu…“ skandoval dav.

„Osudem určení páni celého světa!“ vykřikl rádce.

„Celého světa…“

„Jsme děti osudu!“

„Osudu… osudu… osudu!“ opakovali lidé a znovu začali dupat.

Lothan zvedl v jedné ruce korunu nad generálovu hlavu. Rohy zaduly a rádce uctivě položil překrásnou přilbu na Hotakovu hlavu.

Dav utichl.

Generál si korunu lehce posunul a pak s leskem ve zdravém oku pokynul rádci, ať pokračuje.

„Generále Hotaku de-Droko, vkládám do tvých rukou sekeru Makela Zlobrobije, abys vládl silou, odhodláním a se ctí!“

Hotak sevřel sekeru v rukou a položil si ji na klín.

„Hotaku de-Droko, nechť tě již od dnešního dne nenazývají generálem, neboť onen záviděníhodný titul už nestačí k vyjádření tvého postavení! Nechť je zde a dnes,“ minotaurus v plášti se obrátil zpět k davu, „od této chvíle známo, že ctíme vládu císaře Hotaka! Pozdravte všichni císaře Hotaka!“

Bastion, Kolot a Maritia křičeli společně s davem. Ze všech stran se snášely dlouhé, tenké proužky červené a černé látky, nových císařských barev.

Bývalý generál pomalu vstal a pozdravil je obřadní sekerou. Na okamžik se sklonil ke své družce a stiskl jí ruku a pak se znovu obrátil k davu.

„Nejsem váš císař!“ vykřikl Hotak.

Přihlížející šokovaně utichli.

„Nejsem váš císař,“ pokračoval a jediným okem přehlížel jednu řadu po druhé, „pokud to znamená chovat se k vám s respektem a úctou, jakou chováme k tupým trpaslíkům! Nejsem váš císař… pokud to znamená pohrdat tradicemi, v nichž naši lidé po generace prospívali!“

Dav vypadal okouzleně. Zatímco naslouchali, Hotakovi vojáci vehnali do arény malou, neupravenou skupinku zachmuřených vězňů.

„Jsem váš císař,“ vykřikl zjizvený velitel a ani nezavadil pohledem o nově příchozí, „pokud hledáte návrat ke cti a slávě! Konec úpadku! Jsem váš císař, pokud opravdu věříte, tak jako já, že jsme vskutku děti osudu!“

Řev a dupání znovu propukly plnou silou.

Hotak je nechal asi minutu jásat. Vězňové dole, rozdělení do dvou skupin po pěti, byli přinuceni pokleknout. Někteří měli oděv válečníků, jeden šat generála. Ostatní měli na sobě umazané a potrhané cáry kdysi bohatých rób, označujících patriarchy nebo vysoce postavené rádce. Na tvářích měli modřiny a jizvy. Všichni skláněly čenichy k písku.

Hotak sestoupil. Nový císař se zastavil před prvním z vězňů a pokynul poddaným, ať utichnou.

„V několika posledních desetiletích,“ prohlásil s pohrdavým odfrknutím, „trůn zahalil stín. Korupce, nejhorší od časů Polika Pěšáka! Minotauři získávali moc skrz úplatky a prospěchářství. Naše ulice jsou plné špíny! Naše kdysi pyšné stavby upadají a spravedlnost se proměnila ve výsměch. Tady před vámi jsou jen někteří z těch, kdo jsou za to odpovědní – a teď za své zločiny zaplatí!“

Hotak se prudce otočil k vězni vedle sebe a vyleštěnou sekerou zasáhl krk klečící postavy.

Bezhlavé tělo se zhroutilo dopředu a krev vytékala císaři k nohám.

Hotak rázně přešel k druhému vězni. Znovu se sekera zvedla do výše… a znovu dopadla dolů.

Když i poslední z deseti ležel u Hotakových zakrvácených nohou, zvedl císař sekeru, aby ji všichni viděli. Se srstí zalitou potem a výrazem vášnivého zadostiučinění vykřikl: „Za Chota a jeho poskoků se to, co mělo rozhodovat o vládě, císařský souboj, stalo výsměchem! Čtyři desetiletí sloužil jen k prodlužování Chotovy odporné vlády a udržoval náš lid v nečinnosti!“ Hotak se spravedlivým hněvem zařval: „Nikdy více! Prohlašuji tady a teď, že už nebude císařských soubojů, že žádný císař nebude vládnout úskoky a zradou! Trůnu musí být navrácena čest – a s vaší pomocí dohlédnu, aby se tak rychle stalo!“

Dav znovu zajásal. Většina si neuvědomila, že jim Hotak právě sdělil, že zamýšlí být vůdcem tak dlouho, jak bude chtít. Volba císaře jim byla navždy odebrána.

„Tímto vyhlašuji třídenní oslavy – ne na svou počest nebo ke své vlastní slávě, ale jako znamení znovuzrození říše, znamení úsvitu nového věku! Věku minotaurů!“

Diváci znovu a znovu provolávali Hotakovo jméno. Bývalý generál znovu vystoupil na pódium. Neposadil se, ale ještě jednou vzal za ruku svou družku. Nefera se postavila vedle manžela.

Trubky zaduly. Do arény dopadaly další stuhy. Přistávaly všude, vesele zdobily i bezhlavá těla a potápěly se do kaluží krve.

Se sebejistotou toho, jehož slovo je zákon, vedl císař Neferu dolů z pódia.

Maritia se podívala na bratra. „Bastione? Co…“

„Tiše!“ odpověděl. „Prostě se chovej, jako by všechno šlo podle plánu!“

Ardnora a Lothana to taky zaskočilo, ale brzy se přidali k ostatním. Procesí pokračovalo k chodbě pod částí pro veřejnost. Kamenné stěny nesly jizvy desítek let a těžké dveře po obou stranách naznačovaly, kolik zvířat a vězňů tady bylo drženo. Celou chodbu lemovaly krvavé skvrny.

Když se Hotak přiblížil, čtyři strážci odstrčili závoru těžkých vnějších dveří.

Hotak radostně zamával lidem za sebou a pozdravil je vysoko zdviženou sekerou, ze které ještě kapala krev. Jeho jméno se neslo ze všech stran. Hotak! Hotak!

Tady účastníky obřadu čekali pečlivě hlídaní koně. Pro císaře a jeho ženu byl připraven veliký, černý válečný vůz se zapřaženými černými hřebci. Hotak pomohl manželce do kočáru a pak se k ní připojil. Znovu zamával poddaným.

Ostatní nasedli na své koně. Zaduly rohy. Ozbrojení vojáci začali císařské rodině vyklízet cestu. Přihlížející ustupovali, nejdřív pomalu, ale potom rychleji, jak velkolepý vůz vyrazil k paláci.

Když Kolot a Maritia pobídli koně, Bastion se zastavil a ohlédl se na nejstaršího bratra. Ardnor měl ve tváři vážný výraz, ale při pohledu do bratrových očí Bastion pevněji sevřel otěže, neboť bělma byla úplně zalitá krví.

Navzdory zuřivosti, která v Ardnorovi očividně bublala, jel, jako by se nic nedělo. Bastion za ním hleděl a přemýšlel, proč otec neudělal, co měl v plánu, a nevyhlásil Ardnora svým nástupcem.

Neračtí rytíři neměli šanci. Než patrola pronikla mezi skály a kopce jižního Kernu, dračí jezdci nad nimi přelétli a potvrdili, že v celé oblasti není po zlobrech ani památky. Zvířecí muži uprchli před silou Rytířstva.

Tak to zlobři chtěli, tomu měli Neračtí rytíři uvěřit.

Plán vůdce zlobrů byl nechat patrolu projít jejich územím, vrátit se a ohlásit, že je cesta volná, že tudy může projít větší vojsko a pak, až se armáda vrátí, chytit do pasti celý útvar, až budou stísnění v jednom z úzkých průsmyků křižujících drsnou krajinu.

Zlobři však nikdy nebyli trpěliví, a když se jakýsi impulzivní bojovník zvedl, aby vrhl oštěp, zbytek ho následoval. Mávali palicemi a shazovali na bezmocné muže balvany.

„Držte formaci! Držte formaci!“ křičel velitel patroly.

Lidé útočníky na chvíli odrazili. Jeden ze zlobrů přišel o hlavu, dalšího pošlapal válečný kůň.

Přestože však rytíři bojovali dobře, v obklíčení stovky zlobrů neměli skutečnou naději. Jeden po druhém byli staženi z koní. Na přilby dopadaly těžké kyje. Surové ruce drtily hrdla nebo lámaly vazy. Velitel rytířů dokázal zabít dva protivníky, než mu pancířem projel oštěp. Houpal se ve vzduchu jako loutka bez provázků.

Dva muži z patroly dokázali z pasti uniknout a hnali koně zpět cestou, kterou přišli. Za nimi se zvedal oblak prachu. Jejich útěk však měl jen krátkého trvání. Před nimi začali další zlobři valit dolů balvany. Ohromné kameny narazily do koní a zvířata i jezdci popadali.

Krutí, divocí válečníci se přihnali dolů a tloukli omráčené rytíře palicemi, až nebyli k poznání. To byl strašlivý konec snahy uniknout.

Jeden zlobr popadl zakrvácenou přilbu a narazil si ji na oštěp. Ozvaly se drsné výkřiky, jak vítězové oslavovali smrt nepřátel.

Z nejvyššího hřbetu sledoval masakr malý, štíhlý zlobr, který měl na sobě plášť a háv vhodný spíš pro elfa. Zlostně si odplivl. Pach krve a křik boje ho provokovaly jako všechny jeho rasy, ale ovládal se. Ostatní se mohou kochat vítězstvím, ale on věděl, jak malý význam má tahle šarvátka. Vojsko, které mohlo být snadnou kořistí, teď bude zmizením zvědů varováno. Neúprosný postup rytířů do Kernu bude pokračovat.

Navzdory této hrozivé skutečnosti se zazubil. „Všechno se změní,“ slíbil si skoro dokonalou obecnou řečí. „Ano, brzo se všechno změní.“

Kapitola 5
ŠTVANCI

Rozsáhlá síť kulatých tunelů pod Nethosakem odváděla odpadní vody ze sídelního města do moře. Toto zázračné inženýrské dílo, vybudované z pevného kamene, přežilo výbuchy, zemětřesení, a dokonce i Pohromu, která odtrhla Mithas od pevniny. Tunely proudila rychlá řeka odváděná z města prací víc než jedné generace. Po obou stranách vody vedly asi yard široké římsy, po kterých mohli dovnitř vstupovat dělníci a udržovat kanály v pořádku.

Během Chotovy vlády však byly kanály udržovány jen málo. Voda teď plynula líněji, omezovaná nashromážděnými odpadky. I samotné tunely trpěly nedostatkem údržby; celými oblastmi se táhly široké pukliny. V některých sekcích, kterými uprchlíci běželi, popadaly do vody velké kusy omítky a kamení. Všude byl hnilobný puch.

Bylo tu málo světla. Faros jednou málem spadl do vody. A co hůř, přetékalo to tady krysami, bylo tu víc krys, než si vůbec dokázal představit.

Museli použít koně jako vějičku, aby se zbavili pronásledovatelů, a pak jim nezbylo nic jiného než kanály. Dvakrát během noci se Bek a Faros vyhnuli vojákům, pročesávajícím tunely. Pomohla jim tma… a smrad. Nikdo z pátrajících se tu nechtěl zdržet příliš dlouho, dokonce ani s pochodněmi a olejovými lampami.

S velkou úlevou vylezli z kanálů na dohled cíli. Pobyt nad zemí jim vrátil aspoň kousek naděje.

„Rád bych věděl, co to dnes bylo za jásot,“ zamumlal Bek, zatímco se pokoušel zbavit pachu tunelů.

„Stejně je to jedno,“ kysele odvětil Faros.

Zvedl se vítr, vlhký, ledový vítr od Krvavého moře. V uličce se objevilo několik vojáků. Oba ztuhli, ale pak Bek odtáhl klopýtajícího Farose zpátky do stínů a spolu sledovali, jak vojáci pochodují kolem.

„Zdá se, že odsud odcházejí, pane Farosi.“

„Znamená to, že už to tady přestali prohledávat?“

„Snad. Jestli ano, pak doufám, že se dostaneme ke kapitánovi Azakovi.“

Faros se rozhlédl kolem. „Ale ještě je světlo.“

„Čím déle budeme čekat, tím to bude těžší.“

Oba si sundali klanové odznaky a doufali, že se nikdo nebude divit proč. Jen málo minotaurů chodilo po ulicích bez označení svého Domu, ale někdo by mohl jejich vypovězený klan poznat.

Objevila se další skupina minotaurů, kteří se bavili a smáli se. Měli vypito. Pokřikovali na dvě ženy nesoucí zboží a pak se znovu rozesmáli, když se jedna otočila a uraženě si odfrkla.

Ve stejnou chvíli k Bekovi s Farosem z jiného směru zamířila dvojice veteránů, ozbrojených sekerami. Tihle dva se tvářili ostražitě, a když si jeden z nich všiml Farose, něco zašeptal svému společníkovi.

Kdosi z opilců si uprchlíků taky všiml, mávl na ně a zahulákal: „Ať žije císař Hotak!“

Bek okamžitě odpověděl: „Ať žije císař Hotak!“

Dva vojáci se blížili. Faros je přivítal širokým úsměvem, který měl obvykle na tváři během pitek a her.

Jeden se na něj zasmál a posměšně mu zasalutoval. Druhý přikývl.

Bek a Faros šli dál. Cestou spolu hlasitě žertovali a bavili se o dobrých časech, které přijdou s vládou jednookého generála.

Konečně uviděli první stěžně trčící nad plochými střechami domů. Teď už jen potřebovali najít kapitána Azaka.

V přístavu pokračoval život stejně jako před krvavým převratem – až na to, že všude hlídkovali ozbrojení vojáci. Námořníci v kiltech všech barev a vzorů uvazovali lana, opravovali lodní trupy a připravovali lodě k vyplutí. Jiní vykládali náklad. Dlouhosrsté kozy z Kothasu hlučně cupitaly na zem, poháněny majiteli. Námořníci s námahou valili po prknech velké sudy. Skupina dělníků pod pečlivým dozorem dvou vojáků drhla mech, ptačí trus a špínu, pokrývající kamenné budovy.

Faros ztuhl na místě, vyděšený tím, co spatřil. Pod dohledem šedivého minotaura s dřevěnou nohou začala ozbrojená eskorta odstraňovat z lodi klanu Kalin veškeré insignie majitelů. Dva válečníci na palubě s obzvláštním potěšením rvali na cáry vlajky. Ostatní vojáci se rojili po lodi a brali všechno, co mělo nějakou cenu.

Na vrcholu nejvyššího stěžně teď tančil vzpínající se černý kůň.

Bek šťouchl společníka do žeber. „Pane Farosi,“ zašeptal. „Nedá se nic dělat. Musíme pokračovat.“

Faros se vlekl za ním a na sluhovi tedy zůstalo, aby se vyptával na Azaka. První námořníci, kterých se zeptal, jméno nepoznali, ale nakonec jim jakýsi starý minotaurus ukázal k jednomu doku.

Poděkovali ošlehanému lodníkovi a pokračovali. Brzy zahlédli dům, který mohl patřit námořnímu kapitánovi, čistý dům z kamenných kvádrů, ozdobený jen všeříkajícím trojzubcem a znakem lodi, určujícím kapitánův klan.

Bek ostře zaklepal na obloukové dřevěné dveře. Faros se připravil. Čekal, že ven vyběhne legie vojáků.

Nikdo neodpověděl.

Sluha přiložil ucho na dveře. „Nikdo tam není. Budeme si muset najít místo někde poblíž, kde se schováme. Zkusíme sem zajít znovu, až bude tma.“

„Tady poblíž jsou skladiště,“ nadhodil Faros.

„To bude stačit. Některé z nich by mělo být nepoužívané. Najdeme si cestu dovnitř a počkáme. Západ slunce už není daleko.“

Zamířili ke skladištím a snažili se přitom vypadat co nejobyčejněji. Brzy došli k řadě vysokých, šedých budov se širokými dveřmi, zavřenými na závoru a zajištěnými řetězy. Místo oken byly kousek pod střechou malé štěrbiny.

„Mělo by jít dostat se dovnitř,“ zašeptal Bek, zatímco kontroloval dveře. „Možná bychom mohli vylézt na střechu. Potřebujeme jenom…“

Zahalil je stín.

„Kdo jste?“ zeptal se ocelový hlas. „Co tady pohledáváte?“

Proti Bekovi s Farosem stálo pět postav v černém, s nezdobenými přilbami. Měli hladké ebenově černé pancíře, chrániče ramen a kovové rukavice. Každý z nich držel mohutný palcát. Kilty, sahající ke kolenům, tvořila černá kůže a kov. Nic však nevyvedlo Beka a Farose z míry tak jako zlaté znaky na pancířích a přilbě. Dvoubřitá sekera zlomená uprostřed, mířící vzhůru, nad kterou stoupal k nebi obrys majestátního ptáka – insignie církve Předchůdců.

Jak Předchůdci získávali stoupence a moc, rozšiřovaly se i řady Ochránců, jejich vojenské síly. Teď vysílali vlastní hlídky a pronásledovali – a často i trestali – přistižené narušitele zákona. Ochránci se přísahou zavázali odevzdat životy chrámu a jen to, že jim Chot nevěřil, jim bránilo uchvátit větší autoritu nad ulicemi. Teď však je Chot pryč a velekněžka Předchůdců je manželkou nového císaře.

„Položil jsem vám jednoduchou otázku,“ prohlásil urostlý velitel. Ostnatou hlavicí palcátu zvedl Farosovi bradu, aby mu viděl do očí. „Nemáš snad jednoduchou odpověď?“

Bek přišel svému pánovi na pomoc a odpověděl: „Jsme stráže, poslali nás dohlédnout na majetek Domu Delarak.“ Klanový symbol Delaraku, spojence Domu Droka, visel nad několika blízkými budovami. „Někdo by mohl císařovu korunovaci využít jako příležitost krást.“

Velitel nic neřekl a upřeně na uprchlíky hleděl.

„Nevidím žádné odznaky vašeho Domu,“ řekl a ukázal palcátem. „Ani na tobě,“ dodal Ochránce a namířil palcátem na Beka. „Vlastně to vypadá, že je někdo utrhl, a to si žádá další výslech. Myslím, že vy dva byste s námi měli jít do chrámu, kde celou věc vyřešíme.“

Jeden z Ochránců položil nadřízenému ruku na rameno. Velitel se k němu obrátil.

Bek využil příležitosti, popadl Farose za paži a dal se na útěk.

Muž, který je vyslýchal, se prudce otočil. „Zastavte je!“

K hrůze uprchlíků se před nimi vynořili další tři Ochránci, mávali palcáty a hnali se na ně.

Bek vtáhl Farose do úzké uličky. Před nimi se objevily další čtyři postavy, ale tyhle na sobě měly stříbrnou zbroj vojáků.

„Hej, vy tam!“ vykřikl velící důstojník. „Okamžitě se identifikujte!“

Faros otevřel ústa, ale Bek ho odstrčil.

„Chceš vědět, kdo jsem?“ vykřikl sluha. „Tak se nevyptávej mého mizerného sluhy! Poslechni si to ode mne! Poslechni si to od Farose Es-Kalina, syna Gradika, synovce pravého císaře Chota!“

„Kalin?“ Důstojníkovi se rozzářily oči a nadějně odfrkl. „Tím lépe pro nás! Zůstaňte stát a…“

Bek se vrhl na vojáky. Podařilo se mu srazit na zem důstojníka, a dokonce mu vykroutit sekeru z rukou. „Má rodina – má čest – bude pomstěna!“

Než stačil cokoliv udělat, zasáhl ho do hrudi meč, a hned po něm druhý, který probodl statečného sluhu naskrz.

„Kalin!“ vydechl Bek, pustil sekeru a zhroutil se na záda mrtvý.

Zděšený Faros se obrátil od vojáků – a vběhl do rány blížícím se Ochráncům.

Tloukli ho, tupými konci palcátů mlátili do nechráněného těla. Faros se zhroutil. Dokonce i potom chrámoví strážci nepřestali, ale dál do něj bušili.

„Dost! Ve jménu císaře, okamžitě přestaňte!“

Faros, zpola v bezvědomí, nedokázal ani zvednout hlavu, aby se mohl podívat na svého zachránce, důstojníka legie.

„Je to nepřítel státu,“ zavrčel velitel Ochránců. „Máme rozkaz nemít se zrádci slitování.“

„Je zpola utlučený! Dokonce i chrámový lokaj by to měl umět poznat.“

Mezi věrnými Předchůdci se ozvalo temné mumlání. „Dávej si pozor na jazyk. Náš pán je Pán Ardnor, císařův nejstarší syn.“

„Pak vám měl tlumočit rozkaz samotného císaře Hotaka. Služebníci odsouzených Domů mají být shromážděni, ne pobiti. Tenhle ubožák ani nemá zbraň.“

„Takovou bezcennou kůži nemá smysl zachraňovat.“

„O tom nerozhodujete vy, Předchůdce. Máme sluhy shromáždit u velitelů Pána Bastiona nebo Paní Maritie. To jsou naše rozkazy a tím pádem i vaše!“

„Tak si ho vezměte,“ prohlásil velitel Ochránců, „ale vznášíme nárok na nalezení synovce.“

„Klidně byste ho ztratili, kdybychom nebyli poblíž, ale můžeme si promluvit o rozdělení odměny.“ Jeden z nich šťouchl do Farose. „Tenhle po svých nikam neodejde. Vy dva! Zvedněte ho na nohy. Odtáhněte ho.“

Zatímco ho vojáci zvedali, viděl Faros, jak Ochránci berou Beka. Postavy v černých přilbách zvedly bezvládné tělo, jako by to byl pytel mokrého zrní. Farosovi se rozjasnilo před očima natolik, že viděl potlučený obličej muže, který mu zachránil život, muže, který obětoval všechno, ale marně.

Znovu je pronásledovali.

Rahm ani Azak netušili, odkud se ty dva veliké trojstěžníky vynořily. Lodě se objevily na jihu jako malé tečky, které rychle rostly. Přesnost, s jakou obě lodě letěly po zčeřené hladině tak blízko jedna druhé, hovořila o výcviku císařské námořní flotily.

„Na levobok! Na levobok!“ hulákal kapitán Dračího hřebenu.

Námořníci pracovali s lany a snažili se zachytit do plachet potřebný vítr. Dračí hřeben se hnal vodami, ale stále nemohl uniknout rychle se blížícím pronásledovatelům.

„V těchhle vodách by žádné lodě být neměly,“ vrčel Azak. „Co tu může být tak zajímavého, aby se za tím hnali takoví dva jestřábi?“

Generál, hledící na blížící se lodě, zašeptal: „Očividně my.“

„Mohli bychom zůstat a bojovat,“ navrhl kapitán. Žádnému minotaurovi se nechtělo utíkat z boje, ani když to byl beznadějný boj.

„V těchhle šílených vodách nemůže nikdo použít katapult,“ připomněl Rahm starému kapitánovi. Na klidnějším moři už by byl Dračí hřeben na dostřel. „Nemohli bychom víc využít vítr? Vždycky jsi tvrdil, že je to jedna z nejrychlejších lodí v říši.“

Šedivějící námořník se podíval na špičku svého čenichu. „A to taky je, ale museli bychom zamířit na jih, abychom chytili vítr, a tím bychom se k těm dvěma odpornostem ještě přiblížili.“

Rahm zoufale počítal. „Každopádně změň směr, i kdyby jenom o jeden dva stupně.“

Azak si ho nevěřícně změřil. „Co tě to popadlo za bláznovství? To nám zaručí jen rychlé zajetí – jestli nás nepotopí!“

„Udělej, co říkám!“ Generál se zadíval na zamračené nebe na východě. „Dej tomu všechno! Prostě pluj a vůbec si té dvojice nevšímej! Myslím, že jsme blízko!“

„Blízko čeho? Ten tvůj ostrov tady nikde být nemůže. Ostrovy se nevynořují jenom tak na dobře zmapovaných mořích.“

„Věř mi, Azaku!“

Azak potřásl hlavou a zakřičel změnu kurzu.

V tu chvíli se z bližší nepřátelské lodě ozvalo hromové zadunění.

„Na pravobok!“ zařval Azak. „Na pravobok!“

Do vody těsně na levoboku dopadl balvan velký jako minotaurus. Voda se vzedmula a přes zábradlí se převalila vlna.

Jednoho z námořníků spláchla do moře. Druhý se sotva udržel. Dračí hřeben se zoufale zakymácel.

Kapitán zaklel. „Na první pokus to byla zatraceně dobrá trefa! Další nás zasáhnou!“

Zatímco první loď znovu nabíjela, druhá najížděla dopředu, aby měla dobrý úhel.

Rahm hleděl před sebe, ale nic neviděl. Počkat, co je to za tečku na obzoru?

„Azaku! Drž kurs!“

Objevila se další tečka, a třetí. Vzápětí generál rozeznal pět bodů.

Jeden z mužů posádky je zahlédl a vykřikl: „Piráti!“

Zároveň s výkřikem se ozvalo další zadunění.

„Zatraceně. Dva stupně na pravobok! Řekl jsem na pravobok!“

Náhlé zatočení zachránilo Dračí hřeben před přímým zásahem. Ohromný balvan je bohužel neminul úplně, ale udeřil do stožárového koše takovou silou, až dolů pršely třísky. Muž na hlídce neměl šanci seskočit do bezpečí. Rahm uslyšel výkřik a pak už nic.

„Každopádně je po nás, ale aspoň se nevzdáme bez boje!“ Prošedivělý námořník se otočil na zdravé noze a vykřikl: „Všichni na místa! Připravte se odrazit útočníky!“

Rahm mu položil ruku na rameno. „Ne! Nedělej nic! Myslím… myslím, že nás přišli přivítat!“

„Cože?“

Jejich dva pronásledovatelé si konečně všimli pěti nových lodí, které se k nim blížily. Chvilku to vypadalo, že zůstanou a budou bojovat, ale pak se císařské lodě otočily a nechaly kořist jejímu osudu.

Dalších pět lodí se blížilo.

„Jsi si jistý, chlapče?“

Rahmovi vyschlo v hrdle. „Ne.“

„To rád slyším.“ Kapitán Azak zdráhavě odvolal posádku.

Jedna z cizích lodí zamířila k nim, zatímco ostatní se rychle hnaly za mohutnými císařskými lovci.

„Podívejte se na ty křivky!“ zabručel první důstojník, mohutný bodrý muž jménem Botanos. Černý obr se naklonil přes zábradlí bez ohledu na to, že představoval skvělý cíl pro jakéhokoliv dobrého lučištníka, a hleděl na blížící se loď. „Podívejte se, jak krájí vodu!“

„Pluje po širém moři jako ryba!“ odvětil loďmistr.

„Ale kdo to je?“ zeptal se Azak.

Rahm pevně svíral zábradlí a nic neříkal. Císařské lodě nemohly uniknout. Jak se plavidla i se svými protivníky zmenšovala v dálce, uslyšel generál krátké, povědomé zapraskání a viděl, jak cosi letí k pomalejší nepřátelské lodi.

Kapitán Azak k němu zamračeně přikulhal. „Nezvládnou to. Jestli je tihle mizerní vlci chtějí dorazit, tak se to stane, dej na má slova.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavá noc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.