Lenka Procházková

Sbírka fejetonů a jiných krátkých textů

Copyright © Lenka Procházková, 2014

Cover and Layout © Helena Jiráková

Cover Illustration and Icons © Lukáš Fibrich

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-994-4

ISBN (mobi) 978-80-7425-995-1

ISBN (PDF) 978-80-7425-996-8

„Probuď se, otroku! Staň se občanem!“

(z projevu 23. 2. 2013 na náměstí Svobody v Brně)

MÍSTO ÚVODU - OBRANA NOSNÝCH ZDÍ

S výběrem textů pro tuto knížku jsem začala loni o Vánocích (2013). Správněji řečeno – s jejich vyhledáváním. Bylo to složité pátrání v dokumentech počítače a ve stohu novin a časopisů. Připadala jsem si jako archeolog, protože u některých textů jsem si nepamatovala ani název, natož datum jejich publikování. Několikrát jsem musela zahanbeně prosit o pomoc redaktory, aby mnou nedohledatelný článek vybádali v elektronickém archivu periodika.

Zcela jistě jsem ale věděla, že se sbírka, až ji sesbírám, bude jmenovat Bílý klaun, podle fejetonu, který jsem jedním dechem napsala během zářijové noci z neděle na pondělí v roce 2009. Tvůrčímu výkonu předcházel útrpný víkend strávený u obrazovky veřejnoprávní televize. Přímý přenos z „polosoukromé“ návštěvy papeže Benedikta XVI. a doprovodné veřejné tanečky mě natolik uhranuly, že jsem to nepřestala sledovat ani při vaření, uklízení a koupání maličké vnučky. Když se rodiče nemluvněte vrátili z dovolené, užasli, že jsem jim neplánovaně vydrhla i parkety, ale na vysvětlování „záchvatu” jsem neměla čas, protože mi v mozku už blikal název Bílý klaun. V autobuse z Kladna do Prahy jsem si psala do diáře další klíčová slova, v metru jsem v tom pokračovala a omylem přejela o stanici dál. Když jsem konečně doma zapnula počítač, všimla jsem si, že se mi rozčilením chvějí prsty. V osm ráno jsem článek dopsala a ihned jej poslala svému právníkovi. V devět jsem mu zatelefonovala. „Je to žalovatelné?“ ptala jsem se. „Mohlo by být. Ale buď v klidu, tohle ti stejně nikdo neotiskne,“ předvídal. Mýlil se. V deníku Právo to vzali a uveřejnili na straně politických komentářů, přestože text „přetejkal“ a museli kvůli němu znovu lámat.

Až o dva roky později mi i Právo, tak jako před ním jiné deníky, začalo některé články bez vysvětlení vracet. Ten nejdůležitější neotištěný se týkal tzv. církevních restitucí. Kolegyně z Literárních novin mi navrhla, ať to uveřejním u nich. Jenže komentář byl na vkus „Literárek“ příliš stručný. Místo dvou tisíc znaků žádaly sedm tisíc. Rozvíjet zhutnělé myšlenky je podobně „snadné“ jako zvětšovat malé šaty, nicméně jsem začala s přepisem. V průběhu práce mi zavolal šéfredaktor a rozšířil zadání na šestnáct tisíc znaků. Třetí verzi jsem tedy pojala rozmáchle, jako historický výklad. Znovu jsem pročetla podklady, které shromažďuji od počátku devadesátých let, konzultovala jsem s odborníkem na církevní právo a po třech týdnech jsem do redakce poslala výsledný text. Pak jsem jej ještě v detailech opravovala, sahala i do korektur, změnila nadpis a pomáhala vybrat fotku na titulní stranu. Pocit radosti a úlevy z toho, že článek konečně vyšel a míří ke čtenářům, byl srovnatelný s vydáním románu. Moje spolupráce s „Literárkami“ pak trvala déle než rok, po který statečně nesly prapor vzdoru proti nemravnému zákonu. Jenže pro týdeník je těžké dlouhodobě držet osamělý kurz. Další texty jsem pak uveřejňovala na internetových serverech, především na Britských listech. „Literárkám” však patří vděk za to, že jako první odvážně vypustily světlice signalizující SOS v době, kdy církev už byla nakročená k předjednanému rychlému vítězství. Díky včasnému varování se jí ta cesta, přestože umetená politiky a médii, značně protáhla a kdo ví, jaké zátarasy čeští občané ještě uchystají…

Sbírka Bílý klaun však není monotematická, seřadila jsem do ní všechny krátké texty, které jsem napsala za posledních pět let. Je to ucelený soubor zachycující moje názory, obavy, ale i naděje. Texty jsou řazeny chronologicky. Čtenářům to umožní zpětně si uvědomit souvislosti mezi politickým vývojem a proměnou naší společnosti a zamyslet se nad otázkou: cui bono? Tedy: komu to prospívá? Sbírka obsahuje i projevy, které jsem pronášela při různých demonstracích a na setkáních, jež povětšinou organizovalo Hnutí za přímou demokracii.

Jako přídavek jsem do knihy zařadila i čtyři dokumenty, které se týkají tzv. církevních restitucí. V textu trestního oznámení na premiéra Petra Nečase a spol. je nepřesnost v čísle zákona. I když jsem trestní oznámení konzultovala se dvěma právníky, nevšimli si, že zákon byl v pozdějším znění přečíslován. Ostatně této „kosmetické vady“ si nevšimli ani státní zástupci, kteří trestní podání prošetřili a odložili (na lepší časy?). Chci však čtenáře uklidnit. Laik, který podává trestní oznámení, není povinen znát čísla zákonů, stačí, když popíše čin, který pokládá za trestný. Když jsem formulovala trestní oznámení na kardinála Duku a další neznámé pachatele, doporučil mi právník, abych jejich spoluúčast při přípravě zákona o tzv. církevních restitucích zhodnotila jako „pokus o podvod“. Mně však připadala výstižnější „krádež ve stadiu pokusu“. Ať tak či onak, státní zástupci i toto podání odložili a umožnili, aby trestný čin byl dokonán.

Součástí příloh jsou i dopisy papeži Benediktovi a papeži Františkovi. Na ten první jsme odpověď nečekali. Na druhý ano. Zlatoústý kardinál Duka ale papeži Františkovi vysvětlil, že jsme hrstkou postkomunistů a že u české veřejnosti nemáme podporu. Říká se, že lež má krátké nohy, pod sutanou to ale není vidět…

Dokumentů zařazených do příloh by mohlo být mnohem víc, ale nechci čtenáře deprimovat četbou všech odpovědí politiků, státních zástupců, policejních orgánů a dalších úředních osob, se kterými jsme si dopisovali a kteří naši snahu o uchránění státních majetků zamítli. Hromadění špatných zpráv vede k beznaději. Ale naštěstí jsou i dobré zprávy! O jednu se zasloužil občan Jan Bouček, emeritní hajný, který svým neúnavným bádáním v archivech a podáváním trestních oznámení dokázal zachránit velké lesní pozemky na Broumovsku, které chtěli od státu získat benediktini (kdysi „ocenění” Benešovým dekretem). Ve dnech, kdy pracuji na korekturách této knížky, probíhá několik dalších obdobných „tichých soubojů”. Nebylo by však taktické, je už nyní konkretizovat, a dávat tak avízo těm „nejpečlivějším” čtenářům, kteří knihou budou procházet krok za krokem jako územím nepřítele. Moje zkušenosti z disentu nevyvanuly…

Ke každému textu je přiřazena ikonka pro rychlou orientaci. Psacím strojem označujeme články, které vyšly v tištěných periodikách, ikona počítače uvádí texty zveřejněné na internetu, u projevů je mikrofon, u dopisů obálka, trestní oznámení zdobí váhy. Kalamář s husím brkem krášlí krátké esejistické glosy. Sbírka obsahuje i jednu pohádku (určenou nejen dětem) a jednu s humorem sepsanou odpověď na vážnou anketní otázku.

Končí březen (2014) a já se chystám na stěhování. Po pětadvaceti letech opouštím byt na pražském nábřeží s výhledem na Vltavu a vzdálenou siluetu Hradu. Nad věží korunovační katedrály stále ční český lev. Ten pohled mi ale nebude chybět, mám jej trvale obtisknutý v duši. Od dubna budu žít na Žižkově. Když jsem tam poprvé přišla na obhlídku terénu a zastavila se v horním cípu Kostnického náměstí, všimla jsem si, že obrovitá jízdní socha Jana Žižky optickým klamem stojí přímo na střechách žižkovských činžáků. Působilo to na mě jako přírodní úkaz a poskytlo mi to inspiraci k následujícím povzbudivým řádkům.

Český národ má jedinečnou historii, což souvisí s polohou naší vlasti na zeměkouli. Život, po generace uskutečňovaný na křižovatce vlivů, připomíná pohledem do zpětného zrcátka zebří pruhy. Až na to, že bílé pruhy značící myšlenkové vzepětí, jsou mnohem užší než ty tmavé, v nichž se žití snižuje na přežití. Ale i v obdobích tmavých pruhů, kdy svítání bylo v nedohlednu, tu vždy žili lidé schopní nazírat minulost, přítomnost a budoucnost v souvislostech. Úvahy o tom, že lidský osud není předurčen, ale vytvářen přístupem k životu, nacházely své zastánce a jejich následovníky. Pokaždé, když se odvaha v myšlení projevila i v činech, přišel na řadu bílý pruh. Netrval dlouho, ale ti, kdož v něm aspoň chvíli žili, přenesli naději dál. Paměť národa nelze vyleptat kyselinou ani začernit cenzurními zásahy.

I když je dnes česká společnost roztříštěná do mnoha skupin, podle hesla rozděl a panuj, tak ve chvíli, kdy je útok veden proti nosné zdi společného domu, která drží klenbu, nezbývá čas na kádrování obránců. Doporučovaná vzájemná nenávist mizí a místo ní vzniká soudržnost. Taková chvíle, kdy minulost se sepne s přítomností, aby stvořily budoucnost, se blíží. Bude dalším bílým pruhem?

Život na křižovatce vlivů v nás vypěstoval nejen mimořádnou trpělivost, ale i kacířskou odvahu. Spojení obou vlastností zatím odolalo všem pokusům o převýchovu. Věřím, že to nevzdáme a že si dál budeme předávat naději na plnost života navzdory režimům a systémům.

Lenka Procházková

I. FEJETONY A DALŠÍ TEXTY

POCIT VINY VYŠLECHTIL ČLOVĚKA

V dětství pocit viny souvisí se strachem z potrestání. Tato přímá úměra funguje i při výchově domácích zvířat. Provinilé dítě i provinilý pes, když potrestání odezní, většinou projevují pokoru, protože touží po smíru s „vrchností“. S podobným principem operuje i katolická církev. Hříšník se v hygienických intervalech vyznává ze svých vin a prostřednictvím kněze je mu odpuštěno. Hluboká důvěra v odpuštění je mistrovským vynálezem proti zoufalství. My, kteří rituál zpovědi nepraktikujeme, se musíme s pocitem viny vyrovnat sami. Výčitky svědomí jsou signálem, že jsme ublížili své vlastní duši. A i když racionálně víme, že duše neexistuje (žádný patolog ji ještě nenašel), reálně cítíme, že bolí. A nejsme první, koho. Myslím, že ani Shakespeare nebyl žádný svatoušek a že si lady Mackbeth nevycucal z prstu. Člověk si své běsy nevymýšlí, on je zná. Už antické Erýnie jistě vznikly reálným prožitkem a zřejmě nešlo jen o kvílení větříčku. Někdo někoho zapíchnul a pak mu to leželo v duši. A nám tak předal ten mučivý prožitek pro výstrahu. Silná umělecká díla, stejně jako náboženství, odedávna ukazují, že překračování základních pravidel společenství je zlým činem. Mezi nepřebernými příklady potrestaných viníků jsou však i výjimky. Někdy dobro prohraje. Církev to řeší institutem mučedníků, kteří jsou za své utrpení odměněni až po smrti, zatímco na nedostižené lotry čekají věčná muka. Umění je méně alibistické. Uznává, že pocit viny není vrozený, ale vypěstěný a že ho nemusí mít úplně každý. Lékaři a právníci to vědí taky. Lidé, kterým chybí schopnost cítit svou vinu, jsou pro společenství „normálních“ nebezpeční. Nemají zpětnou vazbu (ony výčitky). Způsobit to může i nějaká vada v mozku, ale častěji za to může špatná výchova. Fanatismus, který hlásá, že účel světí prostředky, vede k přizpůsobování se špatným (nepsaným) pravidlům. Pocit spoluviny může zakrnět a nakonec vymizí úplně, pokud se potrestání hlavních viníků opakovaně nekoná. Člověk zbavený pocitů viny pak přestává být „domácím“ zvířetem, přestává cítit odpovědnost za „obec“ a vrací se k zákonům džungle. Takový člověk přestává disponovat budoucností.

Sanquis, únor 2009

SMYSL NÁSILÍ V DĚJINÁCH

V dobách kmenových společenství souviselo násilí s kodexem cti a msty. Tento kodex lidi vychovával, aby se prosazovali silou, a tím si získávali autoritu. Oko za oko – zub za zub. První války neměly ekonomický cíl, ale představovaly boj o prestiž. Kořist (zajatci, koně, ženy a posvátné symboly protivníka) byla hmatatelným důkazem této prestiže. Člověk ještě neměl vlastní zájmy, ale byl pevně vklíněn do své skupiny a sdílel její kruté praktiky jako cosi naprosto přirozeného. Individuální svědomí, tak jak je vnímáme dnes, neexistovalo.

Vznikem států se násilí začalo měnit na prostředek k rozšiřování území. Výbojné války souvisely se ctí a autoritou panovníka. Někdy se slabší protivník dokázal válce vyhnout závazkem vazalství. Tyto smlouvy však nemívaly dlouhé trvání. Zatímco zrada silnějšího signatáře smlouvy byla vnímána jako jeho právo, zrada vazala byla zkrátka zradou. V triumfálních průvodech vítěze byl poražený předváděn davu jako bezectná kořist. Při krutých popravách se obecenstvo nehroutilo hnusem, zatímco my, dnešní filmoví diváci, při scénách ukazujících to starověké barbarství, zavíráme oči. Neradi vidíme člověka v tísni. Odkdy? Kdy došlo k té změně přístupu?

„Nečiň druhému to, co bys sám nesnesl,“ nabádal před dvěma tisíci lety mladý rabi Ješua. Muž, který se pokoušel zreformovat Starý zákon. Řekl toho víc, mluvil například i o lásce: „Miluj bližního tak jako sebe.“ Ale zákoníci nepotřebovali změnu. Kdokoliv mínil měnit „jejich“ pořádek, musel počítat s hrubým zacházením. A tak byl násilně umlčen. Ale i křesťanství bylo šířeno násilně – mečem a ohněm. Zabíjení a mučení ve jménu pacifisty Ježíše nám dnes připadá obludné, ale tehdy tím autorita církve sílila. Potírání kacířství v regionech, které už byly pod dohledem neomylného papeže, lze nazvat defenzivou, zatímco násilné šíření téže ideologie v zemích, ve které lidé věřili v jiného boha, bylo válkami ofenzivními. Skutečným motivem bylo šíření vlivu a moci, tedy dobyvatelství. Ani francouzská revoluce, která Boha dočasně zrušila a nastolila místo něj Rozum, se nevyhnula starým krvavým praktikám. Svobodu, rovnost a bratrství pak roznášeli Bonapartovi gardisté na hřbetech svých koní po celém kontinentě. I novodobé totalitní ideologie (fašismus a komunismus) používaly násilí jako nejvhodnější přesvědčovací prostředek. Ovšem i dnešní demokratické systémy užívají k prosazení bezpečnosti a míru mnohdy násilí. Nestranné analýzy tvrdí, že možná ani tak nejde o mír, jako spíš o naftu. Máme o tom přemýšlet, nebo důvěřovat tomu, co je proklamováno kazateli? Přemýšlení možná nemusí být tak nebezpečné jako nepřemýšlení a mlčenlivé sdílení mocenských praktik. Naše individuální vědomí a svědomí, ke kterému se člověk dva tisíce let sunul, bychom si měli pěstovat i nadále. Jinak všechno násilí v dějinách bylo nesmyslné a pouze dokumentuje fakt, že člověk není zrozen pro mír, ale pro ustavičnou válku. I pod cizí vlajkou a kvůli prestiži a kořisti silnějšího signatáře…

Sanquis, květen 2009

INFORMACE A PŘIZPŮSOBIVOST

Od dob, kdy zprávy vybubnovával obecní slouha na návsi až k dnešní střelhbité informovanosti díky internetu, uplynulo jen několik set let.

Jak se za tu dobu změnil člověk? Je moudřejší? Je svobodnější? A je šťastnější?

I v časech, kdy média tiskla a vysílala jen to, co jim státní politika předestřela, existovali nepřizpůsobiví občané, kteří chtěli mít o stavu světa objektivnější informace. Hlas Ameriky a Svobodná Evropa byly rušené, ale nedokonale, takže za dobrých klimatických podmínek a při značné trpělivosti se hledač dověděl víc, než pasivní konzument stádních (státních) pořadů. K informovanosti přispíval i samizdat. Touha po zakázaném ovoci ze stromu poznání s sebou vždy nesla riziko postihu. Dnes, kdy je svobodné šíření informací zaručeno ústavou a kdy nám satelity v přímém přenosu nabízejí bezpečnou účast na nebezpečných místech, riskujeme jiné postižení. Svět se přehledně smrskl, ale člověk se tím nezvětšil, jen mu okoralo srdce. Vzrušuje nás zjištění, že na Marsu je voda, ale zároveň vytěsníme informace, že velká část obyvatel naší vlastní planety si pro vodu pořád chodí s vědry do potoků…

Tato úvaha nemá být zaměřena proti globálně šířeným informacím, ale proti jejich dopadu na naši soudnost. Když obecní slouha přečetl shromážděným, že panu hraběti zemřela žena, a proto v sobotu nebude v městečku trh, aby volání prodavačů nenarušilo zádušní mši v kostele, rozhodli radní, že tedy trh bude výjimečně už v pátek. Když o tři sta let později stamiliony lidí v přímém přenosu sledovaly pohřeb princezny z Walesu, měl jejich smutek z té cizí tragické smrti i vzrušující příměs uspokojení, že to tak pospolu a stejně prožívají. Zatímco obecní slouha jen vyřizoval, co se má dělat, globální informace bubnující dnes z médií nám evokují, co máme cítit, jak mluvit a co kupovat, abychom byli in. Takové programování lze samozřejmě vypnout. Pak si ale ty city, pocity a názory musíme pořídit samostatně. Nepřizpůsobovat se trendům a nedat se označkovat jako dobytek i dnes předpokládá odvahu.

I když člověk dnes dokáže překonat gravitaci a v biologii hmatá už po základech fyzické existence, uchopuje geny z jejich prostředí a zkoumá a kultivuje je v umělých podmínkách, k čemu je to pro zítřek dobré, když si ale nepoloží tu základní otázku po smyslu lidského života? A přitom je to otázka nejstarší. Umělci všech dob mluvili o úzkosti lidské duše a děsili se možné prázdnoty. To už ale dnešní vykladači světa šťastně vyřešili a přelepili ta prázdná místa reklamou.

Sanquis, červenec 2009

SOUKROMÍ ANEBO NENIČ MÉ KRUHY

Touha po soukromí zřejmě u lidí není pudem, ale spíš kombinací genů a výchovy v raném dětství.

Když mě v pěti letech rodiče odvezli od olomoucké babičky, mé první vypravěčky příběhů, a vrzli mě v Praze do školky, byl to pro mě šok. Nikdy nezapomenu na pocit úzkosti z té organizované hordy. Stála jsem přitisknutá ke zdi, nemluvná a zoufalá a hleděla oknem do zahrady na svobodné zelené stromy, zatímco moji vrstevníci klečeli na linoleu a společně si hráli s kostkami. V poledne jsem se štítila jíst z bakelitového tácku a večer, když pro mě maminka konečně přišla, jí učitelky řekly, že jsem nekolektivní typ s podezřením na abnormalitu. Než došlo na vyšetření u psychologa, pochopila jsem pravidla hry. Měnící se sociální podmínky mohou touhu po soukromí „převálcovat“, ale nikoliv zničit, protože pocit libosti ze svobodného prostoru a výběrové komunikace zůstává v člověku uvízlý jako ideál. Myslím si, že požadavek soukromí souvisí s rozvojem samostatného myšlení. V Novém zákoně jsou zmínky o tom, že Ježíš odcházel často do soukromí, aby mohl přemýšlet, případně „komunikovat“ s Bohem. I kupec Mohamed prchal za inspirací do samoty, a co teprve Buddha! Archimédés v hlubokém zamyšlení nad kruhy načrtnutými v písku osudově okřikl halamu ve zbroji, aby mu po nich neťapal, a zaplatil své právo na soukromý prostor vlastním životem. V dnešní přelidněné době, kdy se soukromí stává luxusem, si je bráníme technickými pomůckami: tmavými brýlemi místo rolet, sluchátky s hudbou, která nás v metru izoluje před okolní banalitou. Už starověcí proroci si halili tvář pláštěm, aby nebyli rušeni při svém „vytržení“. Tenkrát se tomu tak říkalo. Dnes bych to nazvala couváním. Vycouvat z pasti ruchů do soukromí mysli je pro někoho každodenní nutností. Výjimeční jedinci si svůj soukromý myšlenkový prostor dokážou udržet i v naprosto šílených podmínkách. Například Ferdinand Peroutka, který si v koncentráku v hlavě (!) zformuloval synopse svých budoucích knih. Zřejmě právě tato schopnost mu pomohla přežít. Soustředění na vnitřní soukromý svět samozřejmě vyžaduje obrovskou vůli. Vlastně je to svoboda, kterou buď uhájíme, anebo se jí zřekneme, abychom se v hordě nelišili…

Sanquis, únor 2010

RUSKÝ HŘBITOV

Na Šeremetěvu bylo o dvě hodiny víc než na mých příletových hodinkách, ale při procházení tmavými chodbami jako by se čas skokem vrátil o desítky let. Proto chce Aeroflot vlastnit pražskou Ruzyni – jako svou předsunutou elegantnější dlaň? Moskvu založil kníže Dolgorukij…

V hotelovém pokoji jsem odložila kufr plný knih a šla na večeři s ředitelkou Českého centra. Servírka mě při objednávce pití znejistěla otázkou: „S gazom ili nět?“ Nebyla to poťouchlost, jen dotaz, zda chci perlivou vodu. Ale měli tu i mikulovský cabernet, který jsme si s paní ředitelkou (Vlastou) noblesně přiobjednávaly po deckách. V Rusku se místo deci říká sto gramů. Psychicky vás to trochu nadeptává. Když jsme se dobraly ke kilogramu, na mých hodinkách bylo teprv devět. Načatý večer jsem strávila u televize. Na ruských kanálech se mluvilo o plynu, o Obamovi, o nějakých bulharských záchodech… České stanice pietně připomínaly Palacha.

Po nedělní snídani mě vyzvedl kamarád kamaráda (pan A.), pochválil mi kožich i válenky a poslal mě do pokoje ještě pro čepici. Vyjeli jsme škodovkou do namrzlých ulic. Na parkovišti pod Rudým náměstím (správně se má překládat „Krásným“, což už se nejspíš nikdy nezdaří) seděly ruské vrány. Mnohem větší a důležitější než ty naše. Krásné náměstí zase bylo menší a opravdu pěknější, než jsem si je doma stavěla. „Chcete se mrknout do mauzolea?“ zeptal se pohostinně pan A. „On tam furt je?“ „Nevím jestli on, ale je.“ Raději jsme ale šli do jednoho z kostelů. Lidé vcházeli s plastovými lahvemi a plnili je vodou, která crbolila z kontejnerového samovaru. S gazom ili nět? Ale pan A. šeptal, že je to svatá voda. Lidé se nad ní děkovně žehnali a líbali ikony na stěnách. Chřipková epidemie sem ještě nedorazila. Pan A. koupil tenké dortové svíčky, zapálili jsme je a mysleli si přání. Ale je otázka, jestli to odtud jde odpinknout přes satelit. Hlas kněze zněl v echu až na náměstí, tam zmizel v hudbě, kterou nad kluzištěm u obchodního domu Gum rozprašovaly tlampače. U brány Kremlu stáli v uniformách maršálové, zblízka jsem poznala Stalina a Brežněva. Smějící se Lenin (kterého na chvilku pustili z nocležiště) byl v civilu. Lidé si je fotili a dávali jim dýška. Naddimenzní hřích pořád fascinuje. Při nedávném hlasování o největších postavách ruské historie byl Gruzínec Džugašvilli na třetím místě. Většina jeho moskevských soch je už ale na odkladišti v Gorkého parku. Jsou tam i další z té krevní skupiny, například obrovitý zakladatel Čeky Dzeržinskij, kterého prý stahovali z původního soklu před Ljubljankou na ocelových lanech (jako Husajna). V tom samém parku jsem ale pod příkrovem sněhu taky viděla památníky obětem Gulagu. Nepochopitelné.

Odpoledne mě pan A. zavezl na Vrabčí hory (dříve Leninské). Každé velké město, kterým protéká řeka, je z vyvýšeného stanoviště fotogenické. Lomonosova univerzita, kolem které jsme se vraceli, je asi třikrát mohutnější než náš hotel v Dejvicích (dříve Internacionál) a podobných velkolepých věží je v Moskvě ještě dalších sedm. Poslední z nich postavili v památečním goticko-stalinském stylu až v devadesátých letech a je to prý nejvyšší obytný dům v Evropě. Na špici pulzuje signálka pro letadla, většina oken předražených věžních apartmá je však tmavých. Velký národ ale potřebuje velké stavby a velké pomníky. Ten, který znázorňuje vítězství nad fašismem, se mi ani nevešel do objektivu, a tak jsem zaostřila jen na spodní část, kde Jiří zabíjí draka. Svatý Jiří je patronem Moskvy. Ale kvůli tomu samozřejmě nezatrpkneme a nebudeme stěhovat našeho křehkého Jiříka z Hradu někam do parku.

V pondělí dopoledne jsem sestoupila do metra. Výzdoba stanic připomíná pravoslavné kostely. Podzemní ukázková byzanc. Otřískané vagony, které dosluhují i v Praze, jsou ale nudně šedé a bez sprejerských inovací. Plakáty v chodbách, kde se zahřívají bezdomovci (bomžové, čili bez miesta žitělstva), jsou nejen reklamní, ale viděla jsem dokonce i nabádavá hesla: „Láska k národu začíná láskou v rodině“, nebo červenomodrobílý záhon: „Květy ruské vlajky!“ Při jízdě metrem se z reproduktorů stále opakuje, aby mladí uvolnili místa starším a aby byli ohleduplní. Někdy je to vyslyšeno, při vystupování na stanici Sportivnaja jsme překračovali ve dveřích batoh rozložitého ramba, než mu nastrojená dáma vynadala. Pak šla přede mnou a z tašky jí čouhaly plastové lahve. V areálu kláštera novicek se zařadila do fronty na svatou (svěcenou) vodu. Moji domněnku, že to pak doma dávají do lednice a postupně pijí místo ranního džusu, rozhořčeně vyvrátila slovy: „Vykropujem tím byt a jídlo! Jsme kulturní národ.“

Ve vzdálené ulici Prečistěnka právě padly výstřely, které zabily novinářku Anastasii Bakurovovou a advokáta Marcelova, který u soudu zastupoval čečenského otce, jehož dcerku znásilnil a zavraždil ruský důstojník. Podle juliánského kalendáře byl svátek Zjevení Páně. Pravoslavné náboženství ten den ani tak nespojuje se Třemi králi, větší důraz klade na výročí křtu Ježíše v Jordánu. Pravoslavná církev je kromě Gaspromu největší podporou vládnoucí moci při budování „Velkého Ruska“. Moskevský (nedávno zemřelý) patriarcha byl Putinovým věrozvěstem, vzájemně se ctili. Alexij II. byl zkušený muž, jehož úvazky ke KGB spadaly až do padesátých let. Putin je čerstvá síla a především na ženy prý působí charismaticky. Ale dokonce i Solženicyn ho po návratu z emigrace uznal jako autoritu a ospravedlnil jeho minulost. (Rozvědka je naprosto nutnou službou vlasti. Za každého režimu.) Malířka Táňa, moje průvodkyně v dalším dni, to Solzymu neodpustila. „Zkazil si renomé. Měl už mlčet, senila!“

Táňa je z nynějších poměrů v zemi zoufalá. Moje přání projít se Starým Arbatem sice splnila, ale s trpkými poznámkami. „Dnes už je to jen atrakce pro turisty. Umřelo to.“ Vedla mě na dvorky, které dřív žily a dnes jsou tam garáže a novostavby. Historické uličky, které starosta Moskvy dává bořit – nezůstávají dlouho rumištěm, starostova žena vlastní velkou stavební firmu.

Před stánky s obrázky zmizelého světa nás oslovil švédský televizní štáb. Nejdříve se zajímali, jaká je naše profese. „Na volnych chlebach!“ usmála se svobodně umělkyně. A tak se povzbuzeně zeptali, co očekává od instalovaného Obamy. „Nic. Ruské vládě je jedno, kdo je v Americe prezidentem!“ vysvětlila Švédům. U vína (sto gramů bílého) jsme mluvily raději o literatuře. „Dostojevský? Ten je mnohem lepší v překladech, věř mi. V originále dost hrůza. Ale má vždycky silný příběh.“ „Co Turgeněv?“ vytáhla jsem svou starou lásku. „Tak ten má úžasné věty! Je precizní, umí popsat krajinu, náladu, i mlhu. I Hemingway se na něm učil. Ale já nanejvíc miluju Čechova. A řeknu ti svou teorii. Čechov měl určitě český původ. Nemá v sobě tu zběsilost. A ten jeho humor, to taky vůbec není ruské. Jeho předkové sem asi přišli někdy po Bílé hoře,“ fabulovala zasněně. „Čechov je vedle Kafky nejlepší český spisovatel!“ Po té úžasné zprávě jsem přihodila ještě sto gramů a Táňa koupila machorky. Naučila mě, jak se musejí zakroutit a ohnout nahoru. Cigarety (i americké) jsou tu (na naše poměry) levné. Kaviár taky. I vodka. Církev ji prodává ve svých supermarketech. A každoročně postaví 300 nových kostelů, především podél čínských hranic. „Ale ne, aby sis domů koupila Putinku!“ zúžila mi výběr Táňa.

Pak mě zavedla k domu, kde bydlel Puškin se svou krásnou ženou a kde kvůli ní i umřel. Kdysi v tom pamětním domě byl i můj táta. Bohemista, který ho provázel, mu pošeptal jednu z mnoha tradovaných historek o velkém poetovi. Jak se Alexandr Sergejevič v ranní kocovině prodýchával na balkoně a ulicí jely dvě kněžny v kočáře. „Ach, Mistře, jaké štěstí vás vidět. Složte nám nějaké verše!“ A zívající Mistr vyhověl: „Slunce už leze slavně nad mraky a první pizdy sháněj amanty…“ V originále se to rýmovalo přesněji. Kousek níž je u chodníku socha Okudžavy, vypadá zamyšleně a taky trošku přiopile, chatrné sáčko s čerstvým sněhem na ramenou. V knihkupectví jsem si prohlížela Kunderovy přeložené knihy, zabíraly celý regál. O další polici se dělil Hašek s Kafkou. Čechov byl zatím ještě mezi domácí literaturou. Probírala jsem pohlednice s replikami sovětských plakátů (například zelenavá žena vycházející z nemocnice, pod kterou je varování: Potrat škodí tvému zdraví!), ale přísná Táňa řekla, že to jsou blbiny pro turisty, a výchovně mi koupila ústavu. Stála jen 19 rublů (asi 12 korun). „O nové ústavě tady bylo referendum,“ řekla mi. „Já jsem hlasovala pro, spolubojovníci to nechápali. Jenže já řekla ano kvůli hlavě o lidských právech, tu psal Sacharov. Dokončil to a umřel. Ústavu si nosím pořád v batůžku, a když je konflikt, tak ji milicionářům předčítám.“ „Co říkáš na ten staronový státní znak?“ obrátila jsem v dlani minci s dvouhlavou orlicí. „Co by. Černobylské kuře.“ „A jak jsi spokojená s hymnou?“ „Pch! Nejdřív jsme to při různých produkcích ignorovali. Ale pak kvůli nám přijali zákon na ochranu hymny. Takže kdo při ní nevstane, jde sedět.“

Areál české ambasády je ze staré známosti v centru Moskvy (ulice Julia Fučíka) a působí jako pevnost. Železný plot s bodci, ostražitý vrátný, v budovách vysoké stropy, mohutná schodiště, ohromné sály. Brzy tu bude skvělý ples. Přes zasněžený dvůr jdeme do skromného Českého centra, je to takový téměř vejminek, Vlasta tu už nacvičeně rovná židle, dvě asistentky připravují mikrofony. Prezentaci české kultury v Ruské federaci mají na starost tři lidé. Množství menší než malé. Ale kultura si vždycky své cestičky vychodí, na rozdíl od plynu. Obchoďáků je na ambasádě několik pater. Bankéři ze zemí bývalé RVHP sídlí svorně v jiném paláci a vymýšlejí plány, jak ty ostatky ekologicky zlikvidovat. Zatím aspoň pronajímají přebytečné kanceláře, aby trochu ušetřili za režii.

V půl sedmé je v kulturním sále asi padesát lidí. Mluvím o Palachovi, Táňa tlumočí a čte přeložené ukázky z mé knihy o něm. Pak jdou v hrobovém tichu filmové záběry z národního pohřbu. A potom následuje debata. Mladá novinářka s uslzenýma očima pořád nechápe motiv toho pohledného studenta. Invazi zřejmě ve škole neprobírali. Zalituji, že jsem nepřivezla dokumentární záběry ze srpna, a snažím se tu starou zradu aspoň převyprávět. Táňa tlumočí po větách, zní nám to jako kulometné dávky. V devět hodin vstane v zadní řadě starší muž. „Já jsem byl jeden z těch, co přiletěli těmi Antonovy. Pak jsme jeli v samohybných dělech z Ruzyně do centra Prahy. Bylo mi dvacet, tak jako Palachovi. Chci se teď omluvit. Ale asi se to nedá odpustit.“ Dívám se na něho, Táňa na mě a čeká, co soldátovi řeknu. „Omluva se přijímá,“ říkám bez úsměvu. Lidé vstávají a tleskají. Na pocit zadostiučinění je ale už pozdě. Knihy si rozebrali bohemisté a jejich studenti. Možná to přeloží a možná dostanou od nějakého bankéře peníze, aby to vydali. Svobodu tisku Sacharov garantuje v ústavě.

Ráno česká televize hlásí, že ruský plyn už zase proudí, Slovensko počítá ztráty v eurech, Bulharsko a Maďarsko sčítají své umrzlé. „No vidíš, já plyn neplatím už dva měsíce a nevypnuli mi ho,“ přizná po snídani Táňa. „Třeba to spletli,“ míním. V hale hotelu televize opakuje Obamův projev. „Láska k vlasti začíná láskou v rodině…“

Novoděvičí hřbitov, kam s Ninou jedeme, byl založen pro šlechtu, ale začátkem minulého století sem „vpustili“ i chudé herce z MCHATu. Časem se ze hřbitova stal Slavín. Pro cizince je to stručná a poměrně drsná kamenná učebnice dějepisu. V rohu areálu je bílý něžný náhrobek Stalinovy ženy Nadi, která v jednatřiceti letech zemřela na průstřel. Dodnes je nejisté, zda pistoli držela ona nebo Koba (Stalinova bohatýrská přezdívka z dob, kdy vykrádal banky). Poblíž křehké Nadi jsou hroby jejích vyvražděných příbuzných. Sichr je sichr. Nina mě neúprosně vede dál kolem náhrobku Majakovského (sebevražda), spisovatele a ekonoma Čajanova (zastřelen), investigativního novináře Arťoma Borovika (neobjasněná havárie letadla), zoufalého spisovatele Fadějeva (sebevražda) až k hlavní trase, kde je vesele rozvlněný červenomodrobílý náhrobek Jelcina. I další politici, jež neumřeli přímo ve funkci, a tudíž nejsou u Kremelské zdi, tu našli své místo. Například Chruščov, jehož hlava na polici kubistického pomníku vypadá jako záběr z videa Al-Káidy. Monumentální režisér Bondarčuk s nosem zabořeným do sněhu zvyšuje věkový průměr umělců (zemřel až ve čtyřiasedmdesáti). Jeho přítel herec, režisér a spisovatel Šukšin to (neobjasněně) zabalil už ve čtyřiačtyřiceti. Bulgakov zemřel na smutek ve čtyřiceti devíti letech. Rozhlížím se po jméně Solženicyn. „Solzy je v Donském klášteře,“ vysvětlí Táňa. „Nedaleko něj tam je i hromadný hrob s nevyžádanými popely popravených z třicátých let. Chceš tam taky zajet?“ „Ne. Tohle už asi stačí.“ Navíc je hodně pod nulou. I foťák mi zamrzl. Otužilá Táňa svléká rukavice a zahřívá aparát v dlaních. „Protože tenhle hrob si ještě musíš vyfotit!“ Zvednu oči k obílenému pomníčku se stříškou. Připomíná mi boží muka v polích. Anton Pavlovič Čechov. „Tak co?“ mhouří oči bohemistka. „Není to důkaz, že byl Čech?“ Přikývnu. „Jo. Ale z Moravy.“

„Jak se vám líbila Moskva?“ ptá se řidič Roman, když mě po pěti dnech odváží na Šeremetěvo. „Je velmi zajímavá.“ „To je. A je to statečné město! Tady za tím nadjezdem je linie, kam až došli Němci. Než jsme je zahnali!“

Romanovi je čtyřicet. A je Tádžik. Odnáší mi kufr plný novin a časopisů a přátelsky se loučí: „Tak zase brzo přijeďte!“

Odlet je až za tři hodiny! Ale sichr je sichr, na tenhle spoj je lepší přijít dřív. Lavičky v hale jsou obsazené, sedám si k baru. „Dvě stě gramů červeného!“ Servírka vyndá malou lahvičku. „Pět set osmdesát rublů.“ Tolik černobylských kuřat už nemám. A tak mi za dvě stovky čepuje půllitr německého piva. Prostě Evropa.

Právo – Salon, únor 2009

KRIZE A KRMENÍ DOBYTKA

Inteligentní člověk prý dokáže poznat, na co jeho znalosti a schopnosti nestačí. Bez rozpaků tedy uznávám, že ani po rozhovorech s několika ekonomickými odborníky nevím, jak vyřešit celosvětovou krizi. Oni to nevědí taky, ale aspoň mi dokázali vysvětlit, proč vznikla, a shodli se, že hned tak nezanikne. Ta hubená léta ale nemusejí být jen přetrpěnými roky. Nemusíme ten čas ztratit pouze přežíváním a čekáním na lepší dobu. A skuhráním. Můžeme mezitím udělat něco, na co předtím nebyl čas. Moji ekonomičtí odborníci v debatách svorně prohlásili, že tato dnešní celosvětová krize souvisí nejen s prázdnými penězi, ale i s vyprázdněním hodnot. Tedy i s krizí kultury.

„Jsou toliko dvě strany politické na světě: strana poctivých a strana nepoctivých. Poznáte je podle toho, kterak školství podporují.“ Autor této citace Karel Havlíček Borovský patřil ke střední generaci národních buditelů. Ti před ním vzkřísili jazyk, aby on a ti po něm mohli vřadit českou kulturu zpátky do evropského kontextu.

Trochu zjednodušuji, obrozencům šlo i o ideje. Chtěli vyzkoumat a předat smysl českých dějin. To, že Masaryk a Pekař měli rozličné názory na některé jejich etapy, neznamená, že jeden či druhý by neznal fakta. Rozdílnost v náhledu na děje minulé spíš souvisely s rozdílným pohledem na potřeby přítomnosti. Masaryk měl touhu povzbudit národ připomínáním jeho historických vzepětí a hledal mezi nimi spojovací cestu. Pekař se svým katoličtějším vnímáním českého osudu tehdy čestně prohrál. Mezi vzdělanci se ale ten „starý“ spor omílá dodnes. To je regulérní právo sečtělých lidí – číst dějiny různě. Moje generace se o T. G. Masarykovi učila ve škole jen nepříznivé věci, o Pekařovi nic, ale mnozí z nás to po škole dohnali. Nedoporučované knihy v nás tehdy budily zvědavost. V samizdatu jsme pak četli i soudobé zakázané knihy, což nám pomáhalo poznat i nová fakta a utvářet si názory.

Brzy to bude dvacet let, kdy se naše republika vrátila k demokracii a ke svobodě slova, která je jejím základním předpokladem. Právo na informace má každý a právo na svobodu slova taky. Na internetu toto právo uchvacují i vulgarismy. Svoboda slova však neznamená jen svobodně nadávat, ale především svobodně mluvit k věci, o kterou jde. A teď jsme u toho. O jakou společnou věc nám dnes v Čechách jde?

Když jsem tuto otázku před rokem položila svým studentům, většina se shodla na prostých požadavcích: že jde o to žít v pocitu bezpečí a nemít strach z bídy. Moje připomenutí nějakých vyšších ideálů je popudilo. Vysvětlili mi, že ideály už zkazily život jejich rodičům a prarodičům a že nejzdravější je být skeptikem, nevěřit v nějaké společné plány a chovat se podle pravidla Urvi, co můžeš. Ptala jsem se jich, proč tedy s tímto životním názorem navštěvují literární akademii. Dověděla jsem se, že se chtějí naučit psát povídky a knihy. Znělo to velmi upřímně a stálo mě hodně času, než někteří uznali, že psaní knih není jen způsob obživy, ale i odpovědnost. A že vůbec není soukromou záležitostí něco psát a napsané posílat mezi lidi, aby to četli. Někteří nakonec uznali, že tvůrčí člověk zkrátka musí mít ideály a že to neznamená věřit něčemu, ale něco chtít.

Tato zkušenost vypovídá samozřejmě i o tom, v jakém stavu je české školství, jak opomíjí výchovu osobností a jak nehotoví většinou vycházejí lidé ze středních škol. V dnešní době je v Čechách velmi populární slovo profesionál. A přitom právě profese pedagogů, lidí, kteří směrují naše děti do života, je velmi nízce hodnocena. Malý národ s nově obnovenou demokracií by však logicky měl školství preferovat. Je nebezpečné, když dnešní studenti obecně trpí krizí paměti a reagují jako marťani. A je to naše nedbalostní chyba. Tedy: politiků, kteří o vzdělanostní společnosti jen žvaní.

Při dohánění vlastního ztraceného času jsme mnozí zapomněli, že u každé generace se bohužel s výchovou a přenášením poznatků musíme párat znovu, že je to jako s polem. To, že dnešní žáci se místo ruštiny povinně učí angličtinu, ještě neznamená, že jim to transplantuje větší rozhled a pevnější charakter. Mnozí mladí nezkušení učitelé nebo naopak učitelé přesluhující nevyžadují od studentů schopnost přemýšlet, mnozí mají k pěstování individualismu podobně ustrašený poměr, jako měli vatikánští hodnostáři k objevu hvězdářského dalekohledu. Takoví učitelé však nevzbuzují respekt a nejsou pro žáky inspirativní. Podobná situace je v umění, které taky hraje roli popelušky. Ministerstvo kultury přelévá svůj nevelký rozpočet do obnovy památek, aby je církev převzala v bohulibém stavu, a téměř ignoruje podporu současné tvorby. Mnohé, co v soudobém umění vzniká, vzniká jen díky sponzorům. Slovo sponzor je dalším magickým slovem. Samozřejmě chválím, když firma věnuje část z výnosů na podporu filmu nebo televizního pořadu či koncertu. Myslím si ale, že vkus sponzorů nemusí být vždy tím nejlepším vodítkem pro utvářející se vkus mladé generace. Ani současné české televizní seriály nedokáže soudný člověk sledovat beze studu. Přesto mají vysokou sledovanost. Důvod je prostý: lidé je berou jako potravu. Levnou a každodenní, stejnou pro všechny televizní koncesionáře.

Takovéto krmení už ale nelze nazvat krmením zvěře, je to krmení dobytka. Protože zvěř si potravu vyhledává sama. A tak se země uprostřed Evropy, která před dvaceti lety doufala, že se stane lesem, zdravým a tak vysokým, jak vysoko dorostou jeho nejlepší stromy, ta země se znovu stala dvorkem. Na první pohled to není ošklivý dvorek, občas se tu i uklízí, když už ta močůvka moc smrdí, nebo se za úklid starých vraků vyplatí šrotovné. A za redukci přebytečných knih nabídne ministerstvo těm otravným přeplněným knihovnám palné?

Schválně přeháním, na jemnější varování už není čas. Kultura národa není totiž webová stránka minulých úspěchů, ale ustavičný proces nové tvorby a jejího přijímání. Stát, který odmítá podporovat tu kulturu, z níž nemá zisk, a počítá jen vratné lahve, už zřejmě zapomněl, že kdo má žízeň, napije se i z dlaní. Přímo u pramene. Že můžeme tu stádní státní kulturu nahradit originální vlastní, v rodinách i v klubech, ateliérech, knihovnách, napříč generacemi. Jako kdysi. Bytová divadla, semináře a výstavy znovu ožijí, protože budou mít smysl! Ostatně – už se objevují. Vím, že to dnes působí trochu archaicky. Tak jako na nás působila krize z třicátých let, když jsme se o ní kdysi učili jako o logickém vyústění překonaného systému. Teď se systémově vrátila. Chovat se v ní jako chráněné podměrečné ryby a čekat, čím nás nějaký vizionář-rybář nakrmí, může být návratem, před kterým pamětníci varují. Demokracie i v době krize sice unese určité množství podměrečných nebo i zdánlivě leklých ryb, ale aby to přežila, tak živých a odvážných musí být víc.

P. S.: Připojuji údajný výrok Tomáše Bati (z roku 1932!), který koluje na internetu: „Příčinou krize je především morální bída. Přelom hospodářské krize? Nevěřím v žádné přelomy samy od sebe. To, čemu jsme si zvykli říkat hospodářská krize, je jiné jméno pro mravní bídu. Mravní bída je příčina, hospodářský úpadek je následek. V naší zemi je mnoho lidí, kteří se domnívají, že hospodářský úpadek lze sanovat penězi. Hrozím se důsledku tohoto omylu. V postavení, v němž se nacházíme, nepotřebujeme žádných geniálních obratů a kombinací. Potřebujeme mravní stanoviska k lidem, k práci a veřejnému majetku. Nepodporovat bankrotáře, nedělat dluhy, nevyhazovat hodnoty za nic, nevydírat pracující, dělat to, co nás pozvedlo z poválečné bídy, pracovat a šetřit a učinit práci a šetření výnosnější, žádoucnější a čestnější než lenošení a mrhání. Máte pravdu, je třeba překonat krizi důvěry, technickými zásahy, finančními a úvěrovými ji však překonat nelze, důvěra je věc osobní a důvěru lze obnovit jen mravním hlediskem a osobním příkladem.“

Právo – Salon, červenec 2009

GLOSA K TAJNÝM SEZNAMŮM ANEB ÚKLID

Říká se, že kdo se moc ptá, moc se doví. Taky se říká, že kdo hledá, najde…

V polovině osmdesátých let (minulého století) jsem vyplňovala dotazník personálního odboru Národního divadla. To tehdy byla plošná akce, kterou stát zjišťoval, jací lidé v něm žijí. Dá se říct, že to byl dotazník zkoumající politickou spolehlivost občanů. Tedy občanů, co chodí do práce. Tehdy byla práce až do důchodového věku povinná (milé děti…), a kdo ji neměl, nebo o ni přišel, mohl být trestně stíhán za příživnictví. Některé otázky v dotazníku byly proto výhružně orientované (Vaše styky se zahraničím), jiné byly naopak laskavé (Vaše účast v odboji). Nehodící se kolonky však směli pracovníci proškrtat, což všechny mé kolegyně uklízečky z ND ležérně udělaly, přičemž to asi ani nebyly lži. Já jsem ale dotazník pojala rozmáchlým tvůrčím způsobem.

Styky se zahraničím se mi do kolonky nevešly, takže jsem ta jména lidí sepsala podle abecedy na extra papír a přišpendlila k formuláři jako přílohu. To se v Pravidlech o vyplňování dotazníku povolovalo. Kromě rodinných příslušníků (sestra Iva + 3 osoby žijící trvale v NSR, sestra Krista + 1 osoba žijící trvale v Rakousku) byl v příloze „přišpendlený“ např. Ota Filip, Jiří Gruša, František Janouch, Pavel Kohout, Arnošt Lustig, Josef Škvorecký, Pavel Tigrid, Vlastimil Třešňák a desítka dalších. U každého jména jsem pečlivým hůlkovým písmem podle návodu připsala, že styk je: OBČASNÝ, KORESPONDENČNÍ, případně TELEFONICKÝ. A samozřejmě VZÁJEMNÝ, aby si personální odbor nemyslel, že jsem nějaká smutná čekanka, na kterou přátelé v zahraničí už vesele kašlou. To mi zabralo půl večera, protože jsem od dotazníku odbíhala ke knihovně, kde jsem měla své stykaře seřazené. Nechtěla jsem na nikoho zapomenout, aby z toho pak personalisté nevyvozovali bludné domněnky, že mezi mnou a zahraničím něco neklape. Ke kolonce Vaše účast v odboji jsem se dostala až po půlnoci, a protože jsem ráno musela vstávat v šest, abych svůj rajón na bidýlku uklidila včas, napsala jsem jen stručně ANO a v podkolonkách, zajímajících se v jakém útvaru a odkdy dokdy, jsem vyplnila datum podpisu Charty 77 a DOSUD TRVÁ. Nad otázkou Ocenění Vaší účasti v odboji jsem vykouřila dvě nerozhodné cigarety. Ale pak jsem potlačila skromnost a přiznala: Cena Egona Hostovského za román Růžová dáma USA 1983. Ovšem ráno se mi to rozleželo, připadalo mi to vzhledem k pracovnímu zařazení ÚKLID trapně vytahovačné, ale protože se v dotazníku nesmělo napsané údaje škrtat, zabělila jsem ocenění takovou krycí bílou barvičkou, co se nanášela tenkým štětečkem a kterou jsem běžně opravovala překlepy v samizdatových strojopisech. Přitom jsem si v asociaci uvědomila, že v seznamu Styky se zahraničím jsem zapomněla na Jiřího Pelikána. Dopsala jsem ho a utíkala s dotazníkem do práce.

Když mi po listopadu 1989 personální odbor ND mé kádrové materiály vrátil, zjistila jsem, že stejnou bílou barvičkou značky Pelikan kdosi jemně zabělil mou účast v odboji a seznam styků se zahraničím ze složky hrubě vyškubl a do kolonky, kde jsem na přílohu odkazovala, taky vmázl bílou čáru a na tu vypouklinu hrbolatě napsal ŽÁDNÉ STYKY.

Když moje lítost nad vybělenou minulostí pominula, rozhodla jsem se neoprávněný zásah hodnotit jako správnou věc. Personální odbor ND zřejmě usoudil, že mi chybí pud sebezáchovy, a mateřsky mě ochránil. Asi to nebyl kolektiv, ale jeden konkrétní člověk. Jistě to upravoval tajně, možná po pracovní době. Nebo si to vzal na doma. Při detailnějším čtení starého dotazníku jsem ocenila jeho preciznost a logiku. Z kolonky Nejvyšší dosažené vzdělání zmizela filozofická fakulta a místo toho tam rozvážně vepsal ZÁKLADNÍ ŠKOLA.

P. S. Vážená paní, nebo pane, pokud náhodou čtete tyto řádky a máte chuť mi své redakční úpravy v mém životě odtajnit, budu ráda, když se mnou navážete styk prostřednictvím redakce tohoto listu, která Vám poskytne mou e-mailovou adresu. Chci dodatečně ocenit Vaše dospělé jednání. Už jsem taky dospěla. Zajdeme si na oběd do Hospody U pomníku. S pozdravem

Lenka Procházková, emeritní uklizečka ND

Právo – Salon, červenec 2009

BÍLÝ KLAUN

Člověk miluje rituály. Atmosféra oslavných shromáždění, kdy všechno emocionálně splývá do vzrušeného očekávání, vrací účastníky do blaženého dětství. Jako když tenkrát do městečka přijel cirkus. Zatímco stavěči vztyčovali šapitó, na hlavní ulici se vyvalil barevný průvod: artisté metali kozelce a běhali po rukou, krasojezdkyně posílaly polibky, žongléři si pohazovali lesklými koulemi, opice v livrejích dělaly grimasy a bílý klaun – principál v důstojném fraku a vysokém cylindru nakopával podřadné šašky. Trubky a bubínky nám zrychlovaly tep: to představení nesmíme propást, bude úžasné! A taky že bylo. Jeho odlesky nám zůstaly pod víčky, stejně jako pach zvěře, zpocených trikotů, šminek a pilin nám uvízl na nosní sliznici. V duši se usadila vzpomínka na společné okouzlení, strach, smích, ale i dojetí z eskamotérských a riskantních výkonů. Vzpomínáte, jak kapela udělala stop time před skokem smrti? To strašné ticho, než se ruce letícího artisty zase chytily hrazdy a než zavířil aplaus! Vzpomínky na teplo cirkusu a na jednolitou emoci v nás zůstávají jako touha po ztraceném, do kruhu uzavřeném světě, kde se míhají bláznivé postavy a kde hudba jako kardiostimulátor diriguje záchvěvy srdce. Chceme to prožívat znovu. Divadla, koncerty, sportovní zápasy, matějské poutě, mítinky, to všechno jsou rituály, které člověk vyhledává, protože je tvor společenský a kromě práce má sakra taky právo na radost, vzrušení, napětí a dojetí. Chléb a hry… V zemích, kde oslavy a průvody diktuje režim, je motivem k účasti spíš strach než radost, nicméně pocit vzrušení se i tak ve velkém davu projeví. V sedmdesátých letech, kdy nikdo z naší rodiny na prvomájové průvody nechodil, se babička, sledující ten cirkus v televizi, najednou rozplakala. „Mně je tak líto, děcka, že tam nejste taky…,“ svěřila se tato osudem zkoušená žena (jejíž muž zemřel po výslechu ve sklepení gestapa, syn v letadle plném diplomatů sestřeleném sovětskou raketou a zeť na následky normalizačních štvanic). Tehdy jsem s úžasem pochopila, že touha po začlenění do smečky (pochodující nebo zpívající) je v člověku hluboce uvízlá. Podotýkám, že babička v době tohoto výroku netrpěla senilitou. Pouze cítila, že jsme vyčlenění z množiny, a brala to jako osudový postih rodiny, a nikoliv volbu. Nepochopila, že jsme se odpoutali od něčeho a že nás to už nezraňuje, že je to vědomá cesta ven z kruhu – ven ze zatepleného stanu do čerstvého povětří.

Přirovnávat národ ke staré ženě, která navzdory zkušenostem z minulosti touží po loajalitě v houfu a blahodárných emocích, je nepatřičné, protože národ má miliony duší a mozků, a ti, co pozvali papeže na návštěvu, nezastupují český národ, ale české biskupy a český stát. Stát, který přestává ručit za chléb a teplo, tak vsadil na hry a rituály. Co na tom, že tohle představení už je hodně obehrané, a navíc jde proti tradici země a jejích dějin. Ostatně, jakých dějin? Kým hodnocených? Z devótních mediálních pořadů během návštěvy Jeho Svatosti jsme se dověděli, že intelektuálové první republiky v čele s T. G. Masarykem se mýlili, když kritizovali praktiky zdejší římskokatolické církve a toužili po její odluce od demokratického státu. Tento pomýlený názor prý už je překonaný. Proč? A kým? Koho se na to ptali? Národa snad? Ne. Tak riskantního skoku by se nikdo z dnešních státních akrobatů neodvážil, protože tuší, že po sečtení hlasů z referenda na tuto otázku (odluky) by nastalo veliké ticho. A hned potom by poprvé v dějinách cirkusu zazněl aplaus, přestože ruce akrobata hmátly do prázdna a létající hrazda zůstala osaměle kmitat jako kyvadlo pod ozářeným šapitó. Ani principál by výsledek plebiscitu nezměnil. Takové zázraky neumí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílý klaun.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.