Člověk omezené důstojnosti

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2002 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-131-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-132-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-133-2 (PDF na CD)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1

Má-li člověk dceru, musí se vším počítat.

Uvažuji nad touto větou, která z nějakého důvodu opustila mou mysl, a zmáhá mne pochybnost, zda nejsem s logikou na štíru. S čím vším musí otec počítat? S náhodami, které člověka překvapují, počítá každý. Je dcera tak výjimečný fenomén? Co jsem tím chtěl říct mimo to, že na mne doléhá únava obvyklá u muže mých vlastností na konci čtyřicítky, kdy jedna životní etapa končí a druhá začíná? Pozná a pochopí to každý, kdo se dožije. Proč se tedy divím, že mne dcera překvapuje svým chaotickým pohybem po své pomyslné životní dráze?

Tady musím mávnout rukou a zavřít oči.

Dostali jsme pozvání na jedno soirée. Večerní společenské posezení. Paní de Foucold má obrovský byt v Pařížské třídě, rozlohou patrně zahrnuje celé jedno, v tomto případě třetí patro. Sem vyjdete s mírným vzdycháním předstírajíce, že zmáhat vysokohorské túry jsou vaše oblíbená činnost. Není to tak úplně pravda, ale co.

„Přemáhej se,“ špitne má žena. Tak se přemáhám a vycením chrup na paní de Foucold. Stála v otevřených dveřích právě proti nejezdícímu výtahu. Světlezelená róba, přiměřená výzdoba krku, hrudi, paží až k předloktí.

„To nám tady dělají sousedi schválně. Vyjedou s výtahem až nahoru a nechají otevřené dveře.“ Stěžuje si na nepřející partaje. Naštěstí jsme už na místě, zezdola další návštěvník buší do dveří výtahu. Samozřejmě, že marně.

To se už mísíme mezi hosty. Pár žen chtivých úsměvů a proporcí přibližných proporcím paní de Foucold. Prkennost manželů se postupně rozpustí pod vlivem přátelské debaty a alkoholu. Pomlouvat je patří mezi můj zvyk. Každý, koho neznám, je mým potenciálním protivníkem. Snad to patří k věci jako dědictví po předhistorických předcích, přemýšlet o tom se mi nechce. Zvlášť, když kolem sebe slyším věty o okouzlující a báječné hostitelce.

Za chvíli vyfuní další dvojice. Vidím, že mi počítač slovo vyfuní červeně podtrhl jako nevhodné. Ano, další dvojice s jistými obtížemi dovrávorala k paní domu. Někdo by měl dojít nahoru pro výtah. Jsou tu dvě servírky půjčené hotelem, který zajistil občerstvení. Ale ty byly angažovány pro plnění jiných úkolů.

„Anežko, doběhni nahoru pro ten zatracenej výtah,“ řeknu stranou k dceři.

Poslechla. Mírně žasnu. Za chvíli přihrká s výtahem a vystoupí za děkovného pokřiku paní de Foucold.

„Máte obdivuhodnou dceru,“ jásá paní. Chce se mi říct, že mne taky udivila, ale proč bych se přiznával.

Společnost se usadila, kde se dalo, nově příchozí si s námi tisknou ruce a já Anežce vracím sklenici, kterou jsem obětavě držel.

„Máme obdivuhodnou dceru,“ říkám významně své ženě.

„U nás feminismus neslaví přílišné úspěchy,“ říká za mnou ženský hlas. Moje žena s pochopením kývne hlavou. Nevím, zda souhlasí s hodnocením naší dcery, anebo ji zaujal místní neúspěch feminismu. Ještě slyším, že naše ženy jsou rozumné a dávají přednost manželské náruči.

Trochu to se mnou zamávalo, ale nedal jsem na sobě nic znát. Myslet a říkat si u nás může každý, co chce.

Pan de Foucold je uzenář. Spíš velkouzenář. V době otevřených dveří koupil v Čechách krachující masokombinát, vyrábí tu vepřové šunky a vyváží je do Francie. Jeho česká choť přijímá návštěvy a blýská drahokamy. Vznešenost sama.

Zábava nenuceně pokračuje. Je co pít, je co jíst. Doufám, že někdo sedne ke klavíru a zapěje. Obdivuhodná dcera by mohla, ale nenapadlo ji to. Naštěstí. Sedí a zaraženě kouká kolem. V okolí není nikdo jí přiměřeného věku.

Hostitelka zjevně přehání vděk za její ochotu vyjít pěšky tři patra. Když se člověk rozhlédne po jejích hostech, pochopí, že riziko infarktu je v několika případech možné. Strmý výstup může podobným nebezpečím hrozit. Teď si nad Anežku stoupla a mile na ni shlížela přes vlnolam své hrudi.

„Máte milou a hodnou dcerušku,“ obrátila se ke mně.

„Nejsem jeho dcera,“ řekla dcera hlasitě. „Jsem nemanželské dítě své matky.“

Zaznělo to, jako by v místnosti někdo odpálil šrapnel. Šok. Okolí ztichlo. Sám sobě jsem se divil, že jsem zachoval klidnou tvář. Zato má žena vyděšeně vyjekla. Hostitelka tiše zírala.

Ticho bylo husté. Někdo se ho pokusil zředit voláním po nápojích.

„V každé rodině je něco, co se vymyká normálu. U nás je to naše dcera,“ slyším se říkat.

Upíjel jsem z prázdné sklenice a sháněl myšlenky do houfu.

„Skutečně pozoruhodné dítě.“ Madam de Foucold kráčela nejistě k sousedům a ujišťovala je, že dnešní večer je skutečně báječný. Mně se podařilo vymámit ze sebe skřípavý smích.

„To se ti povedlo, dceruško,“ povídám nahlas. „Podívej se na svoji matku. Umíš uplatnit přiměřené oživovací úkony?“

Nejhorší bylo, že jsme nemohli jen tak odejít. Bylo by to chápáno jako útěk a potvrzení nepříjemné, diskreditující skutečnosti.

Po chvíli jsem na rameni ucítil lehkou ruku. Ruka patřila ženě, podle vzhledu feministce.

Paní domu se k tomuto hnutí totiž hlásila a nějak je podporovala. Asi na jejich sezení posílala šunkový salám a klobásy. Zmíněná ruka patřila ženě, která se nějak představila a dodala, že je novinářka.

„Máte pozoruhodnou dceru. Mohu se s ní seznámit?“

Další obdivovatel. Kolik jich ještě bude?

Řekl jsem, že je už rok dospělá, i když o tom její chování občas nesvědčí.

Vzala to jako souhlas a posadila se vedle Anežky. Pak si tam spolu špitaly a smály se zcela nevázaně.

Má žena byla jako na trní.

Výrobce šunky a jeho choť nebyli v dohledu. Někde asi porcovali vepřovou nohu. Zábava kolem nás opět proudila.

„Hlavu vzhůru,“ naklonil jsem se k ženě.

„Co ji to posedlo?“ utrousila na půl úst.

„Ber to jako daný fakt. Jako historickou pravdu. Kdo ví, jak na to přišla. Nešťourala se ti v nějakých záznamech?“

„Proboha!“ zasyčela, „snad tomu nepřikládáš váhu?!“ Pohledem, kterým na mne ulpěla, mne mohla krájet na stravitelné porce.

„Chápu to jenom jako projev odporu k pořádkům, které panují v tomto domě.“

„Tím domem, který má šest pater, myslíš byt, ve kterém jsme hosty?“

„Obdivuji tvůj smysl pro detail. Správně. Vyjádřil jsem se nepřesně. Přesto myslím, že nás sem už podruhé nepozvou. Nemáš naději. Padlá žena, která není s to svou dceru vychovat k přiměřené licoměrnosti, má tady zavřené dveře.“

Vzala má slova mlčky na vědomí. Patrně uvažovala o tom, šlo-li v tomto případě o licoměrnost.

Pak se na mne obrátila osoba, která až dosud rozmlouvala s Anežkou. Představila se a vnutila mi ruku. Drobnou, teplou ruku s dlouhými prsty. Jméno mi nic neříkalo, proto jsem je vzápětí zapomněl. Zpozorněl jsem, až když dodala, že je redaktorkou jednoho z bulvárních časopisů, který jsem neměl nikdy v ruce.

„Čeká nás tedy veřejná ostuda,“ řekl jsem znechuceně.

„Není důvod myslet si něco takového.“ Dobře pochopila, co jsem myslel. „Anežka je přátelské děvče. Moc se mi líbí.“

Viděl jsem, jak se Anežka za jejími zády šklebí. Přátelské děvče.

Omluvil jsem se, vstal jsem a šel si ke stolku s nápoji naplnit sklenici. Vstala a šla za mnou. Zahlédl jsem, jak nás obě mé ženy sledují.

„Mohl jsem vám sklenici donést.“

„Ráda se protáhnu v kříži. To sezení v měkkých klubovkách je příšerně deformativní.“

Deformativní. Co tím myslela? Měla štíhlou postavu – na to, že se jistě už blížila ke čtyřicítce, byla pořád ve formě. Osoba, která ví, co chce. Nakročil jsem zpátky, jenže mne chytila za loket. Věděl jsem, že to má žena bude výrazně komentovat. Taky jí poklesla spodní čelist.

„Anežka se mi svěřila, že máte pozoruhodné schopnosti.“

„Prosím vás, co může dcera vědět o schopnostech svého otce?“ Zapomněl jsem, že jsem jí byl před chvílí označen za pěstouna. Nebo někoho podobného. Hlasitě jsem vypustil vzduch z plic.

„Schopnosti.“ Teď jsem to slovo opakoval zbytečně, jako bych byl jakýchkoliv schopností prost.

„Prý máte dar vidět do minulosti.“

„Na dvě, tři generace dozadu dohlédne přece každý. To není žádný dar.“

Cítil jsem, jak se o mne opírá očima. Ne, že je na mne upírá. Měla velké, černě orámované oči. Čekal jsem, zda mrkne. Nemrkla. A umělé řasy. Někomu se to může líbit. Představil jsem si tu hlavu, jak kontrastuje s bílým povlakem polštáře. Inu mužský. To mi nemůže mít nikdo za zlé. Proto jsem rychle nakročil k fotelu. Šla váhavě za mnou.

„Ta holka, myslím tu naši kačenu, jí namluvila nějaké nesmysly. Zasedla si na nás, děvenka,“ informoval jsem svoji ženu. Nahlédl jsem do její sklenice. „Chceš přinést něco k pití?“

Odmítla. Ani jsem se nedivil.

Pak přichvátala hostitelka.

„Je čas, Mistře, abyste se chopil slova a přečetl nám jednu svoji povídku, jak jste slíbil.“

Na to jsem zapomněl. Doslova jako na smrt.

„Milostivá,“ cítil jsem, že rudnu. „Já jsem něco slíbil a měl bych slovu dostát. Jenže jsem zapomněl a navíc nejsem vůbec v kondici. Kdybych něco četl, bylo by to druhé fiasko tohoto večera.“

Bylo vidět, že jsem ji tím zklamal.

„Škoda. Je tu nakladatel Ryba a těšil se na to.“

Tím mne samozřejmě provokovala, ale mohlo to tak být. Jenže co by nějaký slušný nakladatel měl z toho, že uslyší povídku o tom, jak se sexem uvolněná energie převádí na kilowaty?

Také její manžel pokládal za nutné mne přemlouvat. Neuměl česky, proto by ze čtení nic neměl, ale hájil čest a kulturní pověst domu.

„Myslím, že bychom měli jako náhradu za mé čtení dopřát mé dceři, která je slušná klavíristka, aby nám něco zahrála. Pokud vím, tak celkem dobře ovládá píseň Když jsem husy pásala, zimou jsem se třásala. To se bude určitě líbit.“

Zvláštní bylo, že jsem se netrefil. Sedla si ke klavíru celkem ochotně a pak se dům třásl, lustry se kývaly a lidé zírali. Ten hluk měl řád a byla to ryčná americká muzika padesátých let. Jak to na přítomné působilo? Každý se natřásal, mnohými to dokonce cloumalo.

„Je to lepší než nějaká extravagantní povídka,“ říkám hostitelce.

„Máte asi pravdu, pokud vám jde o to, aby hudba jitřila smysly.“

Díval jsem se na ni udiveně. Jitření smyslů, jiskření smyslů. Ta věta mi s paní de Foucold příliš neladila, nebo alespoň s názorem, který jsem si o ní udělal.

Kdosi pojal nápad a hlasitě ho vyjádřil, že čtyři čtvereční metry plochy uprostřed pokoje stačí na improvizovaný taneční parket. A Anežka hrála a hrála. Divoké rytmy střídaly plouživé melodie, až nakonec zůstalo jen u nich, protože tanečníci postupně odmítali hopsat a chovat se nevázaně.

Někoho napadlo, že by se měli složit na hudbu, a pánové vyjímali šrajtofle a tiskli hudebnici do rukou bankovky a ona je se smíchem, ve kterém bylo víc rozpaků než vděku, přijímala.

„Udělali jste dobře, že jste přišli s dceruškou. Bylo to báječné oživení naší párty,“ vzdychala paní domu.

Takže je naděje, že nás opět pozve, říkal jsem si a tvářil se kysele. Ale co, nebýt té trapné situace, kterou naše dcera zosnovala, mohlo všechno proběhnout hladce. Až na toho nakladatele, který se nepřihlásil. Možná že by se sem hodila i ta povýtce neslušná, erotická povídka.

2

Anežka si smluvila s redaktorkou schůzku. Nic o tom neřekla. Proč taky? Byla to už, jak jsem naznačil, dospělá osoba. Sešli se v deset hodin dopoledne u Národního divadla. Protože se obloha zatáhla a slibovala déšť, uchýlily se pod střechu. Kavárna Slávie byla naproti.

„Říkej mi Anno,“ nabídla jí redaktorka, když se usadily u okna, ze kterého byl rozhled na celou křižovatku s částí mostu přes řeku.

„Proč?“

Otázka ženu zaskočila.

„ Proč ne? Já se tak alespoň jmenuji a lidé se obvykle oslovují jménem.“

Anežka na to nic neřekla, jen si společnici prohlížela. Byla to pořád tatáž žena, která vedle ní seděla na večírku a která si s ní smluvila schůzku.

„Co si dáš?“

Číšník nad nimi postával a trpělivě mával ubrouskem.

„Dvě deci červeného,“ řeklo naše dítě. „Pokud máte frankovku.“ To platilo číšníkovi. „Na Pavláku je hospoda, kde mají frankovku, dvě deci za sedmnáct korun. Jsem zvědavá, co za to budou chtít tady.“

„S tím si nelam hlavu, jsi můj host.“

„Stejně si hlavu lámu. Proč jste mne pozvala?“

Kavárna byla poloprázdná. U okna sedělo pár dvojic, jakési stařeny, zvyklé zřejmě tu posedávat, než bude čas jít na oběd, pily kávu, některá se šlehačkou. Jeden stařík listoval v novinách.

„Mne zajímají záhady.“

Když hlasitě vydechnete hlásku „pf“, zvuk, který je slyšet, nemusí znít dost společensky. Může být zdůrazněn a pak jde o pohrdavé hodnocení něčeho, co bylo předtím vysloveno.

„Já jsem záhadná asi tak...“ tady se Anežka zamyslela, „jako pečená makrela. Stačí přivonět a víte, na čem jste.“

Přivonět. Anežka voněla mýdlem a nějakou voňavkou, kterou používala její matka. Redaktorka ji hravě identifikovala, ale o to nešlo.

„Když už je o tom řeč, tak vůně je součást lidské osobitosti. Každý nějak voní, mezi dvěma mezními póly máme každý svoje místo.“

„Někdo voní, někdo smrdí, chtěla jste říct.“

„Ne, to jsem říct nechtěla. Chtěla jsem naznačit, že naše tělesná vůně nás prozrazuje. Vypovídá totiž o nás něco, co se většinou snažíme zatajit. Kdo jsme, jací jsme. Jak žijeme. Tohle lidé zastírají a maskují se voňavkami.“

„Sice mne to nenapadlo, ale něco na tom bude. Když se parádně navoníte, chlapi kolem začnou větřit. Hned jim začne pracovat fantazie.“

„To jsem neměla na mysli.“

„Tak jak je to s těmi záhadami?“ Anežce se zdálo, že předehra je už dost dlouhá a měly by jít konečně na věc. Přiťukly si červeným vínem, Anežka se pohodlně opřela o lenoch židle a čekala, s čím ji redaktorka překvapí.

„Jde mi o tvého otce.“

„A jéje,“ Anežka mávla rukou s naznačeným pohrdáním.

„Počkej, neukvapuj se. Tvůj otec je spisovatel.“

„No jo, popisuje papír.“ Víc pohrdání se do tohoto výroku zřejmě nemohlo vejít.

„Nejde mi o to hodnotit jeho tvorbu. Jde mi o to, cos naznačila, když jsme tam seděly na tom zatraceným divanu, ze kterého mne ještě teď bolí záda. Že má schopnost rozmlouvat s našimi předchůdci.“

„To že jsem řekla?“

„Možná, žes to řekla jinak, ale já jsem to takhle pochopila.“

Většina omylů, které mají vliv na lidské vztahy, má svůj původ v sémantice. Byla to Anežčina maturitní otázka, ale teď si nebyla jistá, jestli by věc přiměřeně vysvětlila. Něco jsem asi řekla, ona si to jinak vyložila a je to. Proto vznikl problém. Je lepší přiznat pravdu a říct, že si dělala legraci, což málokdo jen tak lehce stráví, nebo pokračovat v započaté hře a ponoukat fantazii?

„Některé věci se dceři říkají těžko.“

„Nevím, jestli mluvíš tak docela s přesvědčením. Včera jsi svého otce zapřela a nedělalo ti to potíže.“

Začervenala se? Těžko říct.

„To je pravda, jenže to byla recese. Taky mi to ani nevyčítal. Vzal to sportovně, jenom matka se čertila.“

„Dáš si ještě jednu?“

„Ne. Budu muset jít. Odskočila jsem si ze školy.“

„Já jsem myslela, že už máš po maturitě.“

„To mám, ale protože mne nevzali na školu, chodím do jazykovky. Za půl hodiny mi pokračuje výuka.“

„Tak si musíme přichvátnout. Jak je to s těmi výjimečnými schopnostmi tvého otce, který umí rozmlouvat se svými předky?“

„Náš táta je keltolog. Víte, co to je? Zabývá se Kelty a jejich kulturou. Víte, o co jde? Jde o to,“ tady jistě pracně dobývala slova, „že oni věřili, že vedle toho našeho světa tu je ještě jeden, který není vidět.“ Teď se dlouze zadívala do podmalovaných očí. Stačí to, nebo má ještě pokračovat? Dala by přednost tomu, kdyby to stačilo.

„Chceš mi dát najevo, že tvůj otec hledá cestu do toho jiného světa? Nebo že ji už našel?“

„Ále, co já vím? Alespoň o tom docela zajímavě vypravuje. Dejte si s ním spicha, a jestli bude k řeči, tak uvidíte. Nevím, jestli vám ovšem něco řekne. Že bych však slyšela, jak si povídá s duchy, to jsem neslyšela. Můj táta není žádný spiritista, který by volal prababičku, aby mu prozradila, jak dělala guláš ze srdíček. To prý byla její specialita.“

„Děláš si legraci. Jak jsem četla jeho knížky, tak musím říct, že tam něco je, co mi dělá těžkou hlavu.“

„Proboha! Doslova těžkou hlavu? To přeháníte. Na našem tátovi není nic, co by mohlo někomu dělat těžkou hlavu!“

Bylo na redaktorce, aby uvažovala. Dívčina měla k rodičovi kritický vztah. Ovšem, to bylo normální. Pohled na hodinky potvrdil, že je třeba vstát a odejít. Před tím zaplatit.

3

Když jsem se ptal, kolik stojí ve Slávii dvě deci červeného, samozřejmě jsem se nic nedozvěděl. Nevšimla si. Vzpomněl jsem si, že jsem tam v zadní části, kde byla restaurace, byl jednou na obědě s Maďarkou, která v Praze studovala nějakou školu. Dala si plněné papriky a s pohrdáním je vrátila. Číšník usoudil, že jsou na ni moc pálivé. Řekla, že ten člověk u nich v Maďarsku nikdy nebyl. Nebyl. Když jsem tam byl já, nabídli mi, že mne vezmou za Maďara, jen když sním talíř rybí polévky. Z talíře koukala rybí hlava se smutným rybím okem. Někdo mne zachránil, Maďarem jsem se nestal. Ani tato informace nevzbudila dceřin zájem.

„Můžeš se dočkat toho, že tě ta madam bude shánět,“ řekla významně. „Jmenuje se Anna. Ostatní jsem zapomněla. Pokud ti nabídne tykání, tak se nezdráhej. Vypadá jako Maďarka, ale Maďarka není.“

Podobné rady skutečně miluji, zvlášť když mi je udílí dcera. Proto jsem se už na nic neptal a řeč odvedl k nějakým reáliím našeho soukromí.

Co ode mne může redaktorka chtít? Co jiného než informace o mé práci. Samozřejmě, že nic jiného. Co píši a jak mi to jde. Pracovní styl. Co to je pracovní styl? Sednu k mašině a zaznamenám vše, co mne napadne. Ovšem že podle nějakého klíče. Mám přece myšlenku, kterou sleduji. Zaujetí mne zase tak rychle nepřechází. Otázka je, co je hlavní: zaujetí, nebo myšlenka? Mám se snad přiznat, že se vždycky nějaká myšlenka najde, ale že bez zaujetí je myšlenka k ničemu? Zaujetí jsou vlající fábory. Touha přeskočit potok, který je širší, než jsou mé skokanské možnosti. A přece se rozběhnu – a skončím ve vodě. Proč ne? Vždyť to bylo jenom jednou za život. Třeba.

Slovo zaujetí je špatný termín. Zaujmout mne může cokoliv a kdokoliv. Ale to vzepjetí citu, vůle a touhy, které člověk prožívá ve chvíli milosti, to je něco tak unikátního, že to nemohu ponížit nějakým vulgárním chtěním. Intelektuální orgasmus. To by tak bylo ono, kdyby ten výraz nebyl tak konkrétně zaměřený.

Tuhle zkušenost si nemám kde ověřit. S kým si o tom promluvit? Se ženou? Vyloučeno. Její realismus mne sice vhodně doplňuje, ale to je všechno. Vždyť mé opusy ani nečte. Nechce si o mně zkazit dojem. Nabyla jakousi představu o mých schopnostech a nemíní ji měnit. To chápu, že se nechce zklamat. Ale potom vůbec neví, s kým tu vlastně žije. Dotýká se mne to. Jenže ji nepředělám. Dobře, že nedošlo ke čtení u paní de Foucold. Pokud mne ještě někdy pozvou, půjdu tam sám.

Na co se ta osoba může ještě ptát? Na plno věcí. Už se mne někdy nějaký novinář na něco ptal? Neptal. Nestál jsem jim za to. Takový už je osud člověka. Jenže mně na tom, co si kdo o mně myslí, nezáleží. Fakt. Mluvím skoro pravdu. Taky žádné novinářské rozhovory s kolegy spisovateli nečtu. Řeči o hlubokém intelektu mi zvedají adrenalin. Když někdo překopává jednu stránku celý týden, tak tam naseká všechnu moudrost, co je k mání. Jenže to není obraz jeho nitra. To zní skutečně vznešeně. Obraz nitra. Moje nitro tam je skutečně nefalšované, bez nějaké inženýrské konstrukce. Já píšu, jak to cítím, paní redaktorko. Žádné přetvařování. Je to tak a basta.

Některý takový spisovatel je víc vědec než umělec. Ona je to taky otázka, jakou roli tady hraje kalkul. Záměr, snaha čtenáře doběhnout. Přelstít. Fuj! Přinutit ke spolupráci, často proti jeho vůli. Lehne si s knížkou na kanape, chce se bavit – a ty ho nutíš k přemýšlení! Ke spolupráci. Dokázat, aby padl na zadek a žasnul. Pane jo, to je nádhera! Takhle jsem se na ten pitomej svět kolem sebe ještě nepodíval. To je hlava, ten pan spisovatel. Člověk by to do něj neřek. Když ho vidím, jak si ráno kupuje rohlíky ke kafi, vypadá jako vošoust. A zatím je to prostě bedna. Skutečně. Mistr je slabé slovo. Umí se slovy mistrovsky nakládat. Ví, kam které patří a jaký vyvolá ohlas v mé duši.

Nějak takhle, paní redaktorko.

Možná, že je to všechno jinak, ale proč ne? Člověk má svůj názor, který není nikdy definitivní. Zní to možná nevhodně, ale nemám co skrývat. Přijde řada nových poznatků, nových zkušeností a já začnu tvrdit něco jiného. Chybí mi zásady? Přece nebudu říkat něco, co jsem dávno opustil, jenom proto, že jsem to někdy vyznával? Některé názory drží víc, některé méně. Dřív, jako kluk, jsem měl rád brunety, a vzal jsem si blondýnu. Taky jsem polevil ze své zásadovosti. Plést zásady do politiky, to by se dneska člověk zcvoknul. Poslanci přeskakují z jedné strany do druhé a je to OK. Tak co chcete.

Chápu, tady jsem to mírně přehnal. Politik se musí nějaké zásady držet. Jinak si ho voliči přehnou přes koleno a dají mu pocítit ruku politického trhu. Teď jsem něco vymyslel. Tržiště idejí. Spíš tržnice. Nádhera. Trh informací snad existuje. Televizní společnosti si navzájem prodávají senzační informace. Je to přece zboží. Takže jsem nic nevymyslel. Pak se dál ovšem ideje neprodávají, ale vnucují. Nabízejí lidem k použití. Nejdřív je někdo koupí a pak je lidem vnucuje, nabízí k uplatnění. Nikde se nic nedává zadarmo. Jenom právě ideje. Zadarmo. Nepřišlo vám to k smíchu? Kdybych nevěděl, co je schované za tím obchodem, tak bych tomu třeba i věřil.

Když jsem chtěl na spisovatelské organizaci, aby zveřejnila adresu mé internetové stránky, dozvěděl jsem se, že to nejde, protože by to byla reklama. Tak, reklama. A co recenze, to snad není reklama? Čtěte, ale abyste mohli číst, kupujte. Reklama jako hrom – a to jde. Vidíte, paní redaktorko, že mne poškodili. Ve vašem časopise nebudou snad tak úzkoprsí, aby mi tu stránku nezveřejnili. Všechno to jsou jenom zmatky. Nic se nestačilo usadit, lidé tápou.

Radil jsem se s kolegou, který sedí naproti mně, jak to zařídit, abych dostal dva týdny dovolené uprostřed roku. Musím něco dokončit a nemohu se soustředit.

„Jenom neblbni,“ radil mi. „Dovolenou ti dají rádi, jenže napořád. To nevíš, že budou snižovat stav? Každý se drží židle, jak umí. A ty tohle. Myslíš, že by ses psaním uživil?“

„Ani náhodou.“

„Tak vidíš. Seď na zadku a počkej, až jak to dopadne. Možná, že si svobody užiješ víc, než ti bude svědčit.“

To je druhá strana spisovatelské mince. Tvůrčí svoboda se koná jenom v přísném soukromí. Je to stejně charakter, ten Koláček. Místo, aby byl rád, že sám odejdu, a tím zvětšil jeho naděje na udržení, tak mne varuje před unáhleným jednáním. Měl bych se mu obdivovat.

Myslím, že jsem byl na tu redaktorku dobře připravený. Počítal jsem, že se brzy ozve, trvalo jí to týden. Málem jsem se prořekl, ale na poslední moment jsem to zvládl. Jenom jsem byl mírně nerudný, což je můj přirozený stav.

„Nepostřehl jsem, pro jaké noviny pracujete,“ ozval jsem se po záplavě jejích plků.

Přiznala, že pro noviny nepracuje. Přesto by se mnou ráda mluvila.

„Jste si jistá, že to bude mít smysl? Myslím jako ten rozhovor.“

Zarazila se. Takhle s redaktory asi nikdo nemluví. Spíš se jim lidé vnucují a oni se svou nadřazenou pozicí počítají. Možná že jsou takoví i v soukromí.

„Ovšem. Jinak bych vás neobtěžovala,“ řekla po pauze, kdy si ujasňovala situaci.

„Až mne začnete obtěžovat, určitě si toho všimnu.“

To ovšem přesáhlo předpokládanou mez. Nejspíš měla zavěsit a dál se na věky odmlčet.

„Omluvte mne, dnes nejsem ve formě,“ řekl jsem do ticha, které se rozléhalo ze sluchátka.

Domluvili jsme se, že se příležitostně domluvíme. Až bude mít ona čas a já chuť. Pak se sejdeme třeba tam, kde je dneska Václavské náměstí, na jehož spodním konci býval kdysi můstek, po kterém zbylo jméno místa. Tak je tomu v Praze zhusta. Jedna zastávka městského autobusu se ze záhadných důvodů jmenuje „Kuchyňka“, i když tam nic kuchyňku nepřipomíná. Stejně je tomu Na můstku. Může nás jenom těšit skutečnost, že je tomu tak v Evropě všude. Minulost přesahuje záhadně do dnešních dnů a my si tím už ani nelámeme hlavu.

4

Když jsem už myslel, že vše vzala voda, soiristka se ozvala. Chápu, že to slovo, vlastně označení povýtce profesní, zní skoro jako slovo neslušné. Taky mi ho počítač červeně podtrhl. Netuší, mašina nevzdělaná, že soirista je novinář, který referuje o podvečerních setkáních, jež pořádá lepší společnost. Ostatně netuším, jestli jsem z oné dámy neudělal něco, co není. Možná že u paní de Foucold byla jen tak jako host, jako třeba já. Jenže já tam byl jako ozdoba, jako spisovatel, který přečte něco ze svých opusů. Jak to dopadlo, viz výše.

Dělal jsem trochu drahoty. Zavolala večer, protože během dne u nás není nikdo doma a mně právě nepracovala fantazie, tak jsem ji pozval na druhý den na šestnáctou hodinu na roh Václaváku a Vodičkovy ulice. Tam se nemůže člověk s někým, koho někdy viděl, minout. Taky jsme se neminuli. Jenže tam byla dost nechutná strkanice. Kam se s dámou uchýlit? Obligátní hospoda mi přišla dost vulgární, zvlášť když podniky, které přicházely v úvahu, byly tak nacpané, že žíznivými hosty přímo přetékaly. Já nejsem vulgární, alespoň to předstírám.

„Tuším, že tímhle směrem je park. Vedle v pasáži je divadlo. Nebo bylo, dneska je všechno jinak, než bylo včera. Víte o tom?“

Věděla, jmenovala jak divadlo, tak zahradu. Jde se tam z Jungmannova náměstí. Ovšem. Z Jungmannova náměstí. Taky mne to mohlo hned napadnout.

Šli jsme, já jsem si ji v tom lidském chumlu nenápadně prohlížel. I když ji už tlačila léta, nebylo to moc vidět. Hned jsem se ohradil proti vlezlé myšlence, abych si sám sebe prohlédl v nejbližší výkladní skříni.

„Slyšel jste o tom, že naše hostitelka měla s tím večírkem jisté potíže?“

Měla jistě na mysli paní de Foucold. O jejích potížích, na kterých měli zřejmě účast její hosté, jsem neslyšel. Nebylo od koho.

„Nájemníci z druhého patra si stěžovali na hluk, který jsme tam dělali. Měli na mysli tanec, nebo možná Anežčina klavírní sóla.“

Uvažoval jsem, co na to mám říct. Nic mne nenapadlo. Jenže to pan de Foucold prý vyřešil po svém způsobu. Prohlásil, že ten dům koupí, je stejně na prodej, a všechny stěžovatele vyhodí.

„Ten pán je zřejmě od rány. Správná podnikatelská povaha. Mám obavu, že za těchto poměrů tam bude moje dcera pravidelným hostem.“

Zatímco se smála, došli jsme pasáží ke vchodu do Františkánské zahrady.

„Přiznám se, že jsem byl a pořád jsem zvědav, kvůli čemu jste mne pozvala na tuto schůzku. Že by byl příčinou můj přirozený šarm, pochybuji. Ani můj spisovatelský věhlas vám nevrtá v hlavičce.“ To deminutivum mi vyklouzlo jaksi navíc. Kdyby jí bylo o patnáct let méně, bylo by na místě. Takhle si o mně bude myslet, že na mne začíná dotírat páprdovité období, kdy se to v řeči staříků hemží hlavičkami a podobnými slovními pitomůstkami.

Nic neříkala. Vyhlížela volnou lavičku. Postávali jsme v rohu zahrady čekajíce, až se někdo zvedne.

„Já fakt nevím, jak to říct,“ řekla konečně. „Možná, že bych se měla zeptat, na co jste odborník.“

Panebože! Novinářka si se mnou domluví schůzku a pak se zeptá, co jsem zač!

„Jak se jmenuji, víte. Nebo ne? Co dělám, taky. Tak o co jde? Na co jsem odborník? Přiznám se, že na intelektuální orgasmus. To je moje specialita. Fakt.“

Poznala, že jsem se rozčílil.

„Svého času žil na císařském dvoře, alespoň myslím, že to bylo za císaře Rudolfa, hvězdář a matematik Jan Kepler. Má někde na domě, kde bydlel, desku. Možná, že se pletu a ta deska je někde v kostele, kde ho pohřbili. To není podstatné. Podstatné, alespoň pro mne je, že řekl, cituji volně: Cesty, po nichž lidé dospívají k poznatkům o věcech nebeských – inu hvězdář – mi připadají stejně úžasné, jako ty věci samy. Řekl přesně to, co cítím pod oním intelektuálním orgasmem.“

„Přiznám se, že jsem vám moc nerozuměla. Poznala jsem jenom, že jste se mírně naštval. Když se chlap naštve, tak mu tadyhle na čele začnou cukat žíly. Alespoň některému. Vám tady jedna krásně dokazuje stav vašeho nitra. Co to orgasmus je, samozřejmě vím. Podrobnosti nemusím zveřejňovat. Vaše odbornost je tedy v dosahování rozkoše z tvorby. Mám pravdu?“

„Chytrá hlavička.“

Zase ta hlavička.

Seděli jsme, pálilo do nás slunce, nebylo to milé.

„Vaše Anežka je ve věku, kdy je člověku všechno příznivě nakloněno. Na všechno se dívá ze skeptického nadhledu. Tomu rozumím. Řekla mi o vás všechno, co jsem si chtěla ověřit. Bude to znít dost extrémně, ale řeknu to. Žije v nás, myslím v každém z nás, minulost národa a lidstva. Jak?“

Chvíli jsem seděl a nevěřil svým uším. Pak mne napadlo, že bych měl slušně pozdravit a odejít. Každý normální chlap by to za těchto okolností udělal. Snad by se ani neurazila. Protože ten, kdo klade podobné otázky, nemá nárok na to, aby se ho drsnější reakce dotkla. Pak jsem ale uvážil, že až dosud vypadala jako normální ženská. Možná že ji chybí bližší nebo soustavnější zkušenost právě s tím orgasmem. To by mohlo být ono. Prostě jsem zůstal sedět a tvářil se, jako že přemýšlím.

Pak jsem ze sebe vysoukal celkem logicky znějící větu: „Ptáte se, zda je tu pořád přítomno to, co tu kdysi bylo a co pominulo? Jako by to mělo zmizet v čase – a ono ne? Je to tak? Co o tom soudíte?“

„Ptala jsem se já. Nedávejte mi otázky.“

„Otázky dávám proto, abych získal čas a stačil si promyslet odpověď. Tedy, milá dámo, jestli jste tu otázku myslela vážně,“ kývala hlavou, že ji myslela vážně, „pak berme v úvahu, že tu kolem nás je všude racionální svět. Já, vy, ta tráva před námi, modrá obloha, plno lidí. Ale je tu taky snad tušené, ale fungující iracionálno. To tu je souběžně s tím světem smysly uchopitelným. Těžko je říci, jak dlouho se těmito dvěma pojmy my, lidé, potýkáme. Patrně od chvíle, kdy jsme si sami sebe jako lidé uvědomili. Strach z tajemna tu byl patrně odnepaměti. Člověk něco tušil a dobře nevěděl co. Z toho tušeného, co se nedalo zahnat klackem, šel ovšem strach. Co chápeme jako tajemství, jsou asi neviděné, netušené příčiny oněch dějů a jevů. Ty jsou kdo ví kde a cení na nás z houští zuby.“

„Nezačínáte příliš ze široka?“

„Mám takový dojem, že jste si objednala přednášku. Když se to už stalo, nezdráhejte se ji vyslechnout.“ Všechno mi to přišlo nezvyklé, ale nezvyklých situací si má člověk vážit. „Vezměme to zkrátka. Za jistých okolností, nebudu zbytečně konkrétní, jednám tak, jako jednával můj otec. Ten zase stejně jako jeho otec a tak dál, prostě tady byla řada obdobných zkušeností. Minulost se tady nenápadně prolnula se současností. Nikdo o tom nepřemýšlel, tak tomu bylo.“ Po chvíli mlčení:

„Musím se ovšem přiznat,“ řekl jsem, „že dobře nevím, na co jste se ptala. Pokud máte dojem, že věřím na duchy, řeknu rovnou, že ne.“

„Stejně,“ poposedla, „stejně jsem teď v rozpacích.“

Na její rozpaky se dalo koukat.

„Vaše rozpaky vycházejí z neujasněné výchozí pozice. Pokud znám Anežku – a rodiče si obvykle namlouvají, že svým dětem rozumějí – pak do řeči s vámi určitě zamíchala Kelty. Jestli se tak skutečně stalo, pak hned řeknu, že ti věřili v souběžnou existenci reálného a nereálného světa. Tím jsem samozřejmě skoro nic neřekl, protože to je na delší vyprávění. Snad se někdy najde příležitost.“ To bylo ode mne ovšem rafinované. „Irové například toho o svých předcích vědí hodně. Ve starých keltských zpěvech je právě o víře v iracionální svět plno dokladů. Bylo by jistě zajímavé, kdyby se tu zhmotnil nějaký váš předek a důrazně vás varoval: nesedej si, Aničko, s tímhle člověkem, je to chlap záludný, připraví tě o věno. Když ne o věno, tak o klidný spánek určitě.“

Smála se a to bylo dobře.

„Klidný spánek je to jediné, o co byste mne mohl připravit.“

„Aniž bych to chtěl nějak snižovat,“ pokračoval jsem v nabízeném tématu, protože mi dávalo vyniknout tam, kde to nestálo žádnou námahu, „řeknu hned, že tenhle iracionální svět, který zasahuje do našeho racionálního světa, výrazně ovlivňuje naše jednání. Je tady zatraceně dobře znát.“

Nějak se do sebe schoulila, jako by ji zamrazilo. To se mi však asi jenom zdálo.

„Všimněte si, jak ochotně se z tohoto svého světa snažíme vymanit. A skoro nic nás to zdánlivě nestojí. Třeba alkohol. Když mám všeho dost, dám si panáka a je mi hned líp. Už se na ten svůj svět dívám jinak. Nebo drogy. Jedete metrem a proti vám sedí mládenec a kouká jako náměsíčný. Ani neuvažuje, že jedna dávka ho přijde na patnáct stovek. Kde je bere? V parku vám vyrve kabelku s nadějí, že je plná peněz, tedy plná vstupenek do jiného světa. Paralelní svět je nám na dosah. Je za to sice krutý trest, ale kdo na to myslí? Když se vrátí zpátky, je mu tak zle, že musí honem spěchat pryč.“

„Tohle je tedy ten váš jiný svět?“ zeptala se a v jejím hlase zazněl výrazný nesouhlas. „Asi jsem si to představovala trochu jinak. Alespoň podle Anežčiny řeči. Něco jste mi však připomněl.“ Otevřela kabelku, spíš kabelu než kabelku, při chůzi jí visela na řemeni přes rameno, a vyndala kůží potaženou placatici. Kůže vypadala, jako by byla hadí, ale co je dneska to, za co se vydává?

„Nosím to s sebou, kdyby se někomu z přátel udělalo mdlo. Nenabízím vám ovšem únik do paralelního světa, jenom číšku koňaku.“

„Vidím, že musíte být trvale obklopena mnoha přáteli,“ řekl jsem, když z hnědé krabičky vyndala dvě do sebe zapadající číšky. Jistě se jich do toho miniaturního prostoru vešlo šest do sebe naskládaných.

„Překvapila jste mne,“ řekl jsem, když jsme si symbolicky přiťukli. „Stylové by snad dneska bylo pít whisky.“

„Dávám přednost koňaku.“

Nabídla další dávku, s díky jsem odmítl.

„Může tohle být jedna z cest do toho vedlejšího světa?“

„Zdá se, že těch cest bude víc. Tahle patří mezi ty vulgární.“

„Třeba jak jste mluvil o intelektuálním orgasmu?“

„Třeba. Určitě. To taky působí na člověka jako droga. Únik do jiného, lepšího světa. Když se z něj vrátíte, tak vám není špatně, jenom smutno.“

Rychle jsem vytáhl z kapsy telefon, ale ona mi se smíchem řekla, že to byla sýkorka.

„To je zvláštní, řekl bych, že zarážející. Příroda se tady dostává do sporu s technikou. Což je lidská příroda. Víte, dámo,“ řekl jsem po chvíli s jistými rozpaky, „jestli je na tomhle světě něco, co stojí za něco, pak to jsou iluze o tom našem světě.“

Přiznávám, že to už bylo skoro moc.

„Já jsem se ale chtěla na něco zeptat,“ řekla. „Vy jste napsal v jednom příběhu, jak za jisté vypjaté situace mrtví opouštěli hroby, mísili se mezi živé a ti zase k nim do hrobů přicházeli žádat o radu. Tohle jste si přece nemohl jen tak vymyslet. Musel jste mít nějakou věcnou pohnutku.“

Něco podobného jsem čekal.

„Jde o celkem jednoduché vyjádření, že naše minulost je trvale přítomná. Mohl bych to vzít od lovců mamutů a neminout národy, které postupně proudily Evropou, aniž po nich zbyly věcné doklady jejich přítomnosti. Ty jsou ukryty někde hluboko v nás. Nejsou, bohužel, konkrétně doložitelné.“

„Lidská paměť se tedy nedá dešifrovat?“

„Snazší bude ji definovat než dešifrovat.“

„Pokuste se o to.“

„Jde o to, co právě pamětí myslíte. Jak tady spolu sedíme, jsme dědici minulosti člověka. Jeden každý a všichni dohromady. Pamětí většinou rozumíme to, co se někdy stalo a na co si osobně pamatujeme nebo jsme o tom slyšeli. Jde zřejmě o schopnost vybavit si minulé děje. Říkám to s vědomím nepřesnosti tohoto tvrzení. Jenže pak je tady mnohé, co má vliv na naše jednání a myšlení, a my nevíme, kde se to tu vzalo. Někdo nám poskytl důvod, o kterém už nevíme, ale který tady zůstal, i když původce zmizel v čase. To se samozřejmě nějak přetaví díky našim individuálním dispozicím a našim schopnostem reagovat na tu naši přítomnost, která má snahu nás formovat.“

Nebyl jsem si jistý, jestli mi rozumní. Já sám bych potřeboval o tom všem trochu déle uvažovat.

„Neměli bychom se podle toho chovat?“ řekla posléze.

„Milá dámo,“ řekl jsem s předstíraným nadšením, protože jsem nevěděl, jak odpovědět. „Nevím o vás absolutně nic. Jen to, jak vypadáte a jaké mámení z vás sálá. Nějak se mi to v hlavě kombinuje s mým, nebo lépe s přijatým kodexem, no, neříkám to přesně, každý máme nějakou soustavu hodnot, kterou buď vlastníme, anebo jejíž vlastnictví alespoň předstíráme. Na vaši výzvu, že bychom se podle toho měli chovat, říkám, že se podle toho přece chováme. Nemějte strach.“

Chvíli o tom přemýšlela.

„Když se v noci vracím domů, někdy ten strach na mne skutečně padne.“

„Právem. Nemáte chodit sama.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo na čase se zvednout, mohl bych začít mluvit o věcech, které by mne mohly mrzet.

„Myslím, že máte tak akorát čas. Jestli se nemýlím, máte někde být.“

Neřekla na to nic, jenom poslušně vstala. Chytrá holčička. Políbil jsem jí za to ruku. Dívaly se na mne hluboké, mírnými vráskami už obkroužené oči.

Přece jenom jsi kus pitomce, říkal jsem si cestou z parku. Chtějte na nějakém chlapovi, aby byl rozumný. Před spaním jsem si tento poznatek potvrdil. Jen jsem doufal, že jsem se tvářil dost rozhodně, výroky zněly rozumně a ona nepřišla na to, že mé řeči jen tak volně plynuly, aniž by s sebou braly nějakou moudrost.

5

Má se člověk stydět za své sny?

Na toto téma se toho už tolik napsalo, rozšiřovat tu spoustu se mi nechce. Někdy takový sen ovšem může být i užitečný. Stalo se mi nejednou, že jsem se vzbudil a sháněl se po tužce a papíru. Ve snu mne napadlo řešení příběhu, se kterým jsem si v bdělém stavu lámal hlavu. Žádná záhada. Řešení tam už bylo, jenom se nestačilo vyvrbit. Hlava si to sama přebrala a vyzvala k uvědomění.

Sen je nehmatný obraz reality, který jde často proti jejím zákonům. Staví je na hlavu a často se chová nelogicky, stejně jako já. Čeho se neodvážím ve dne, to hravě zmohu v noci. Dvojsmyslnost tohoto tvrzení beru na vědomí.

Nebudu to natahovat. Prostě se mi o Anně zdálo. Vzbudil jsem se utahaný až běda. A taky vzteklý. Na obě své ženy jsem u snídaně křičel a přeslechl poznámku své dcery, že „náš táta je v přechodu.“ Nebyl jsem si jistý, jak bych měl proti takové impertinenci zakročit. Na facky už byla moc stará, případné kázání by asi mělo obsahovat pasáž o úctě k rodičům. Jakoupak úctu, když na otce chodí takové sny? Byl jsem k sobě nezvykle objektivní.

„Měl jsem děsný sen,“ řekl jsem jako na omluvu. Prohlížel jsem krajíc namazaný máslem, jako by k snídani bylo někdy něco jiného. Má žena postrádá elementární stopy gastronomické fantazie.

„Taky jsi sebou pořád zmítal. Už jsem tě chtěla vzbudit.“

„Z toho všeho mi na duši zbyla tíha, která mne bude celý den tlačit.“

„O čem byl ten sen?“ vyzvídala dcera.

„To tak vědět,“ zalhal jsem. „Zbyla po něm jenom tíha, jako pro nějakém provinění. Jako bych něco spáchal a čekal na trest.“

Má žena je životem už dost zkoušená, proto se na nic neptala. Upíjela čaj a nahlížela do novin, které nám novinová služba už v pět hodin dává do schránky.

„Na to se vybodni a mysli na něco příjemného,“ radila dcera. „Třeba na bujně vyvinuté blondýny.“

„Nepřeháníš to?“ řekla její matka, sama vyvinutá blondýna.

Celý den to na mně leželo jako můra. Je to, samozřejmě, ponižující, ale vymýšlel jsem rozumně znějící důvod, který by vysvětlil nebo omluvil fakt, že jí zavolám. Všechno bylo pitomě průhledné.

„To dneska nejdeš na oběd?“ řekl v poledne kolega Koláček a skepticky prohlížel plastikovou krabici s kuřecím sendvičem. Koupil jsem ho v kiosku u stanice tramvaje hned ráno, když jsem šel do práce.

„Nemám chuť, tohle mi stačí. Za pětadvacet korun je toho dost.“

„Bude tě po tom pálit huba,“ přidal ještě zasvěcenou informaci.

Nějak tak to je, řekl jsem si, když jsem osaměl. Pro spisovatele vděčné a přitom věčné téma. Manželská nevěra. Co je to jiného, co mi straší v hlavě? Touha po té ženské. Touha je ovšem termín zde asi nenáležitý. Touha snad obsahuje čistý cit a tohle je jenom chuť, nechci říct... nebudu se ponižovat oplzlými výrazy. Český jazyk je zatraceně proměnlivý. Dva výrazy pro totéž. Někdy je to touha, jindy je to chuť. Určitý rozdíl tady ovšem bude. Nikdy bych nemohl říci ženě, že na ni mám chuť.

Otázka ovšem je, kde se to všechno tak najednou vzalo. Bylo v té osobě něco, čím mne provokovala? Na nic jsem nemohl přijít. Od mé ženy se lišila jenom málo. Byla štíhlejší a nebyla blondýna. Jakou tedy měla přednost?

Ale ovšem, samozřejmě – nebyla moje. Jasně. To, že mi nepatřila, byla hlavní příčina mého uvažování. Nechci přímo říct... ale to jsem už zavrhl jako nepatřičné.

Docela běžný samčí pud. Tos teda dopadl, kamaráde! Civilizace šla kolem, ani jsi to nepostřehl. Ochotně se vrátíš mezi prapředky, kteří se živili sběrem a bez zábran se množili. Tak nějak to bude.

Násilím jsem se přinutil myslet na svoji ženu. Jenže se mi vybavovaly samé nepříjemné obrazy. Lidské tělo má své libé a nelibé stránky. Každé tělo, slyšíš? Tedy i to, o kterém jsi ochoten smýšlet jako o nadtěle. Pitomý neologismus. Nadčlověk, nadžena. Slovník nadženu nezná. Jenže ono to nebude v těle, které je jenom schránkou... čeho je schránkou? Mělo by mne napadnout, že duše. Jenže duše není celý člověk. City, rozum, zkušenosti, touhy a vábení, čert ví, co všechno z nás dělá lidi, konkrétní, neopakovatelné bytosti, které jsou sice svou podstatou univerzální, ale přece jen jsme každý jiný a každý objektem nějakého mámení. Pokud ten, ke kterému směřujeme, který se dostane do oblasti našeho vlivu, to jako mámení pocítí. Cítí Koláček, který sedí proti mně, nějaké mámení?

Tady jsem se musel zasmát a raději jsem rozlomil schránku se sendvičem. Byly tam dva a byly lákavě vláčné. Neměl pravdu, pálily jenom střídmě.

Vzal jsem si Koláčkovy noviny a obrátil poslední stránku.

Co přinese mi zítřek, co jen, říkám si tady nespokojen, za dnešním dnem tam leží skryt, parafrázoval jsem nepřesně Puškina. Znechuceně jsem listoval v novinách a pak je vrátil přibližně na jejich původní místo. V kapse se mi ozval telefon. Srdce se mi rozbušilo, byla to však dcera.

„Kde máš, prosím tě, první svazek Shakespearových dramat? Prohledala jsem celou knihovnu, ostatní svazky tu jsou, první chybí.“

„Někdo si to asi půjčil a už nevrátil.“

„A víš, kdo to byl?“

„To je právě to, co si nepamatuji.“

„Máš v tom teda pěkný pořádek.“

„Myslíš v knížkách nebo mezi kamarády? Podívej se tam kolem, možná že to, co hledáš, bude někde v jiném vydání jako sólo.“

„Ve starobylém překladu z poloviny devatenáctého století. Děkuji pěkně.“

„Nemáš zač. Ty staré překlady mají ovšem své kouzlo. Je tam třeba Childe Haroldova pouť od lorda Byrona v překladu Elišky Krásnohorské. Nahlédni a duše pookřeje.“ Tu radu jsem ovšem nabízel hluchému telefonnímu sluchátku.

Zdali pak měla má žena někdy mimomanželský... sex, nebo dokonce poměr? Otázka, která mne až dosud nikdy nenapadla. Takové pitomé nápady. Až mi naskočila husí kůže. Ale co? Snad je to přirozené, že když se chlap dívá po ženských se svou samčí touhou rozmnožovatele, tak musí žena nahlížet na mužské s podobným zaujetím. To by tady mimo nás musel existovat nějaký jiný živočišný druh vybavený mimopohlavním rozmnožováním. Jenže ženy jsou asi odpovědnější. Ony to jsou, kdo rodí děti, a proto přistupují jinak k manželským vztahům. To si však namlouvám. Dneska, při rozvinuté antikoncepci! Ha, ha! Odpovědněji. Vždyť to vidíš kolem sebe.

Má Anna muže? Nějakého mít bude. Žena a muž vytvářejí jednotu. Nukleární jednotku, četl jsem někde. A ona vypadala, že je normální. Takže dost úvah, není to k ničemu, není to zdravé, alespoň ne pro duši. Duše úpí pod chaotickým náporem smyslů.

V plastové krabici, která měla tvar trojúhelníku, zbylo pár drobtů. Něco zelenožluté masy, která teď nevypadala nijak vábně. Všechno jsem to hodil do koše na odpadky. Takhle tedy končí mnohé z iluzí, které si člověk vytváří v nestřeženém okamžiku jako obraz své ideální existence. Za ním by měl jít a dožít se zaslouženého zklamání. Co jiného? Vždyť iluze jsou jenom nehmatné, neskutečné představy. Chtělo se mi říct platonické představy. Možná, že by to byl přesný termín.

Pak se to stalo.

Záblesk, jiskření, proud vědomí se valil, překážky drtil. Hmoty se přesouvaly, jedna na druhou se vršila, slovní tříšť bez obsahu a smyslu zaplavovala všechno kolem. Slyšel jsem dunění, přicházelo odněkud z dálky, nebo mi snad dunělo v hlavě? Viděl jsem koruny dubů ohýbané větrem. Byly tam blyštivé hladiny vod. Nad nimi letní oblaka na vysokém nebi. Z toho všeho zmatku a chaosu vystupovala posléze jedna čitelná věta. Nevím, jestli jsem ji viděl napsanou nebo snad slyšel: Jsem, a to je dobře. Kolem tohoto pilíře, který musel být pomyslný, snad se promítal jenom do mé hlavy, který byl z nějakého důvodu mnou pohrdaný, se rojily divoké včely myšlenek. Řídily se svým včelím řádem, který byl neznámý člověku. Alespoň dnešnímu člověku. To jsem nějak podvědomě tušil, že náš dávný předchůdce měl ke včelám a jejich pořádkům blízko. Pak někdy v průběhu věků o ten dar přišel, nahradil ho jinými dary, kterých byl žádostiv. Jen milostivá chvíle mohla člověka k těmto původním darům přivést.

Pominula tak rychle, jak přišla.

Seděl jsem a tupě zíral.

Nebyly tam žádné průvody, ani jásání davů.

Přišel kolega a ptal se, co mi je.

„Co by mi mohlo být po tak dobrém obědě?“

„Vypadáš, jako by ti ulétly včely.“

„Jasnozřivost je vlastnost velkých duchů.“

„Jen žertuj, je to k tvojí chvále.“ Pak vypravoval, že byl na obědě s někým, kdo měl víc informací a kdo mu svěřil, pod pečetí mlčenlivosti, jak to s námi vypadá. Nějak to s námi vypadá; podle toho, jak se kolega tvářil, vypadá to zle. V tu chvíli mi to bylo kupodivu jedno.

6

Za týden se chmurné předpovědi staly skutečností. Majitelé podnik prodali se vším všudy, prakticky nastojato, jak se říkalo v časech naší agrární minulosti. Byla to tenkrát idyla jenom proto, že se nad jejím časem a nad jejími bolestmi zavřela voda? Tak vidíš, kamaráde. Když přišli lidé o existenci, měli vždycky příležitost klást si otázku, co s námi bude?

Nový majitel přišel s novou koncepcí, s novým programem, s novými lidmi. Nám dají tříměsíční plat a mějte se dobře. Snad budete mít štěstí. Něco jste si prozíravě našetřili, jako rozumní tvůrci nové společnosti jste museli se vším počítat.

„Já abych se oběsil. Žena v invalidním důchodu. Budu muset prodat byt a odstěhovat se na vesnici. Ještě dobře, že jsem se o tu chalupu staral. Jak je to s předčasnými důchody? Od kolika let je možno o ně žádat?“ To byl Koláček.

Starosti. To je dneska celonárodní problém. Kdekdo se s ním potýká, trápí se, nedává to znát, protože by vyšlo najevo, že byl neúspěšný. Neúspěšní mají malou šanci v tomhle zatím nerozjetém běhu za životními cíli. Pořád máme v koutku duše stín minulých jistot, kdy za nás ručil stát. Snad to nebude tak zlé, jen se podívejte, mladé maminky tlačí kočárky za tisíce, jejich děti vypadají zdravě, těch aut na silnici a většinou cizí značky. Hlavu vzhůru, zbrojnoši!

„Jo, hlavu vzhůru,“ řekl Koloušek. To se ti to mluví, zejména když ještě nevíš, o co vlastně jde. To jsem já, blbec, zvonil klíčema. Ať žije nová doba, ve které nebudou ušmudlaní domovní důvěrníci. Pryč se zatuchlými jistotami socialismu. Teď se budu s hrůzou budit a ptát se, co bude za měsíc, až dojdou úspory. Kolik myslíš, že jsem toho stačil našetřit? Ta ponižující cesta na pracovní úřad. Nebo někam pro nuzáckou podporu. Už je vám padesát? Dokonce pryč? Na kremaci snad máte, nebo ne?“

Co na tohle říct? Neviděl jsem situaci úplně shodně, jenom podobně.

„Není dobře to vzdávat dřív, než to vlastně začalo.“

Z Kolouška sálala nakažlivá skepse. Bylo jí tolik, že se dala téměř nahmátnout.

„Řešení se vždycky najde,“ říkám a raději se dívám z okna, aby mi neviděl do očí. „Nemáme se za co stydět, tuhle situaci jsme si nezpůsobili. Lidí bez práce jsou dneska tisíce.“

Řekli jsme si, že se budeme navzájem o situaci informovat.

„Budeš si něco hledat?“ ptala se mne moje žena.

„Cos myslela? Že ti budu viset na krku? To víš, že budu, doufám jenom, že to nebude dlouho trvat.“

Nebyla to odpověď příliš zdvořilá. Usoudila, že situace vyžaduje trpělivost a jisté ohledy.

„Jestli zavedou na vysokých školách školné, jak někteří poslanci hrozí, bude si muset Anežka hledat práci.“

„Ještě dobře, že jsme jí neustoupili a nekoupili toho koně.“

Kůň je teď mezi mladými dámami velká móda. Byl jsem toho názoru, že pro mladou holku je lepší starat se o koně než někde „v kouři a čmoudu, v pletenci oudů mačkat tělo na tělo“. Tak to je. Doba se pohnula a Anežku s koněm minula.

„Žádné strachy, já si na školu vydělám,“ prohlásila, když jsme ji seznámili s nešťastným posunem událostí.

„To jsem zvědav,“ prohodil jsem a dal najevo obavy. „Jak si dneska dívky vydělávají peníze?“ Naše dcera byla ve věku, kdy bylo všechno možné.

„Ten otcovský pesimismus mi už začíná dělat starost o jeho psychické zdraví,“ řekla a dávala nepokrytě najevo, co asi říkala v soukromí za zavřenými dveřmi. „Proč myslíš jenom na nejhorší věci? Proč máš strach, že mne na nejbližším přechodu pro chodce porazí auto? Že když si chci vydělávat, že to mohu dělat jenom jako prostitutka?“

Měl jsem jít do sebe a taky jsem šel. Raz, dva.

„Volala paní de Foucold,“ řekla žena.

„Já nikam nejdu. To není společnost, kam by měli nezaměstnaní přístup. Měli by strach, že se jim tam poztrácejí stříbrné lžičky.“

„Teď jsi to, tatíčku, skutečně přehnal. Rezignace na lidskou důstojnost. Tu už je vrchol.“

Šly tam obě a šly tam samy. Já jsem trucoval doma. Vrátily se v povznesené náladě. Hodnotil jsem to s jistou skepsí. Nejen, že slečna excelovala bujnou hrou na klavír, ale dokonce tam četla jakousi moji povídku. Nepřítomný Mistr prý doma odpuzuje nějakou virovou nákazu.

„Pozdravuje tě Anna a ptala se matky, jestli ti může zavolat.“

S pokleslou čelistí jsem čekal, co na to má žena řekne. Patrně jsem se tvářil dost nejapně, což je prý můj běžný výraz, protože řekla, že proti tomu samozřejmě nic neměla.

„Já bych řekl, že manželka má v podobných případech nakládat s dobrou vůlí opatrněji.“ Vyloudil jsem tu větu ze sebe jaksi proti své vůli. Byl jsem vyzván, abych nedělal hloupé vtipy.

Hloupé vtipy.

Pračlověk existoval jako sběrač. Podmínkou přežití bylo najít něco k jídlu. Pokud to byl zákon, tedy zákon přežití, tak ten tady byl odjakživa. Sběratelství má ovšem rozmanitější podobu. Hromadíme statky pro jistotu. Co kdo ví, jaké mohou přijít časy? Jsme závislí na mnoha věcech. Přijde sucho nebo deště a co potom? Kdo si nadělal zásoby, prokázal jistou prozíravost. Pud sebezáchovy může mít rozmanité projevy. Přitom potřeba hromadit statky může mít i ušlechtilejší podobu.

Jsme lidé a žijeme v lidských souvislostech. Už nechodíme po lese a nesháníme něco k jídlu. To jenom v omezenou letní dobu a náš život na tom nestojí. Existenční statky vytvářejí lidé a všichni se snaží přežít. Scházeli jsme se s kolegy z práce a navzájem ronili slzy na poskytnutých bedrech. Za situace, jaká byla naše, existuje celkem ustálené řešení. Hledat pracovní místa nejdřív na úřadech, které se na podobnou práci specializují, potom listovat v novinách, nabídku pracovních míst najdete všude, ale většinou v oborech, ve kterých nevynikáte. Nebo za podmínek, které vám nevyhovují. Ze začátku máte plno optimismu. Člověk asi je ve své podstatě optimista. Věří, že se vše v dobré obrátí. Že na konci kariéry bude buď očistec, to není nejhorší, protože je naděje, že si tu lhůtu nějak protrpí, nebo ráj, což je žádoucí terno.

Nejlepší by bylo stýkat se s lidmi, kteří mají blízko k moci. Nebo kteří se k moci právě derou. To proto, že moc nad druhými lidmi dává příležitost získat snáze vše potřebné. Jen se na podobné podívejte! Peníze jim zajistí klid a pohodu delšího života bez strádání a bez rizika, které nabízí náhoda. Jenže nikdo jsme právě takové neznal.

Také známí jsou angažováni a vyzýváni k hledání. Záleží však na jejich kvalitě, protože jsou známí, kterých se zeptat stydíte. Jak už výše naznačeno.

„Zeptej se v nějaké redakci. Třeba, co víš, třeba by tě mohl někdo zaměstnat,“ vyzývala mne žena.

„Kdybych byl v nějaké partaji, tak bych měl možná šanci. Nebo kdybych psal výrazně kontroverzní romány, kdybych provokoval masy, nebo já nevím, co bych měl dělat... ale takhle? Víš, kolik je u nás spisovatelů? Jenom Obec jich registruje skoro tisíc. O něco méně, ale moc jich do toho čísla určitě nechybí. Kolik se jich psaním uživí? Několik. Ti ostatní mají své občanské povolání. Nakladatelů je jako much, a mají-li se také uživit, musejí vydávat trháky a nesmějí za to moc platit. Znám případy, kdy autor dostal pár desítek knížek s výzvou, aby si je někde prodal. Věř, nevěř.“

Už jsem jí chtěl sám zavolat, ale zdržel jsem se. Zavolala třetí den dopoledne. Předpokládala, že má žena bude v práci. To jsem se však domýšlel a patrně jsem jí ubližoval, což je můj špatný zvyk. Neměla důvod něco skrývat. Takže jsem byl navíc podezíravý, a to bude vada charakteru.

„Rád vás slyším,“ oznámil jsem halasně.

„Opravdu?“

„Proč ta otázka. Konstatoval jsem jenom, jak se věci mají. Nic víc.“

„Tak.“

Na rozhovor toho bylo málo. Chvíli jsem uvažoval, ona zřejmě taky.

„Měla jste něco na srdci, co za vás nemohu říct. Tak hlavu vzhůru a do toho.“

„Anežka říkala, že vás potkaly nějaké potíže. Myslíte, že bych se měla rozhlédnout po světě?“

„Rozhlédněte. Všude kolem je plno zdatných čtyřicátníků, kteří najednou zjistili, že jejich život potřebuje změnu, protože se až dosud trmáceli ve stereotypech, které ubíjejí duši i tělo. Za rozhlédnutí to stojí.“

„Vidím, že jste se rozhodl být protivný. Ještě však mám pořád dobrou vůli.“

„Být protivný je můj životní postoj nebo snad přístup ke světu. Přesněji – k lidem, kteří jsou mi blízcí. Průběžně všechny kolem sebe odrazuji. To je ale jenom proto, že mám příliš útlou dušičku, která chřadne, když na ni foukne větérek něčí lhostejnosti. Tak raději držím každého dál od sebe. Aby mi neublížil.“

„Teď nevím, jestli si ze mne děláte legraci, nebo předstíráte legraci a myslíte to vážně.“

„Už jednou jsem měl příležitost o vás říci, ovšem jenom v duchu, že jste chytrá hlavička. Nevím však, při jaké to bylo příležitosti.“

„Myslíte, že byste si vzpomněl?“

„Pochybuji, že by to bylo nutné. Chytré hlavičce podobných důkazů netřeba.“

„S uspokojením pozoruji, že vás ta situace nezlomila. Když teď necháme výměnu vtipností na jindy, dovolím si vám udělat návrh.“

„Ale!“

„Docela neškodný, mezi normálními lidmi normální, běžný návrh.“

„To jsem opravdu zvědavý, jak vypadá takový normální, běžný návrh, který dělá pohledná a celkem chytrá žena neúspěšnému čtyřicátníkovi...“

Úplně jsem na dálku cítil, jak se netrpělivě ošila.

„Prosím, chápu, ale buďte tak laskav... Jde o toto. Jedu na pár dní do Tábora za určitým pracovním úkolem. Už jsem spoluúčast nabídla vaší Anežce, je ochotna se mnou jet. Já to však nabízím i jejímu otci. Dělali byste mi společnost a vypadli na chvíli ze svých pražských starostí. Jen na pár dní. Co říkáte? Přišel byste na jiné myšlenky a možná, že by to bylo i inspirativní.“

Překvapila mne. Čekal jsem leccos, jenom tohle ne. Konečně to tak v životě nějak chodí. Je tu mnoho možností, různobarevnost reality však nakonec člověka vždycky může zaskočit. Pojedu s ní do Tábora a tam mne případné zaujetí přejde. Výborně. Za vydatného přispění dcery Anežky.

„Souhlasím. Jak pojedeme?“

„Mým vozem a já zamluvím ubytování.“

„Pojedeme tam jako rodina, nebo jako pracovní kolektiv?“

Chvíli bylo zase ticho.

„Už zase žertujete.“

„Život se nám vytrvale snaží chystat překvapení. Někdy se mu to i daří.“

Vidím z okna, že jediný optimista v okolí je sluneční kotouč. Ten se na všechno dole dívá s naprostou převahou. Má své trvalé, zatím trvalé existenční jistoty. Pokud jich člověk dosáhne na své lidské úrovni, musí se v tomto stavu opevnit. Obklopit se lidmi shodné povahy a přesvědčení, že jednají správně. Proti komu? Proti konkurenci, která chce na jejich místo. Pak ozdobí svůj program slušivými myšlenkami. Chamtivost musí být skryta, protože odpuzuje. Ušlechtilé ideje se rozlévají po okolí a vyzývají člověka, aby je přijal za své. Za takovou růžovou clonou pak právníci nabádají k drancování státní kasy. Lid, zblblý propagandou, skanduje na náměstí, že svoboda je to, na co čeká, zatímco mluvkové si za jeho zády rozdělují statky.

Je to tak? Tak tomu být nemůže. Kdyby to tak náhodou bylo, pak by bylo lépe snad vůbec nebýt. Člověk by nemohl ničemu věřit. Musel by vyjít z jeskyně s pazourkovým nožem v ruce a se smrtí v očích. Ach bože, to jmění, které několik generací shromažďovalo, se skutečně ztratilo. Nabízí se jediné vysvětlení: Nahromadili, jinými slovy – nakradli je komunisti. Proto se stalo dobře. Až na to, že po tomto vysvětlení zůstane v duši blivno. Duši je na blití. S tím se však nedá nic dělat. Už je taková doba, člověk vydržel horší věci. Přežije i tohle.

7

V košili mi zadrnčel telefon. Nezvonil, drnčel, dost nepříjemně. Kdybych ho položil na stůl, doskákal by až na hranu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Člověk omezené důstojnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.