Možná je všechno jinak

David Kufa

Copyright

Autor: David Kufa

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-68-5 (ePub)

978-80-87976-69-2 (mobipocket)

978-80-87976-70-8 (pdf)

Věnováno Karolině

Jak žít navzdory absenci smyslu

(a možná si to i užít)

Setkání v parku

Norbert seděl u stolu a snažil se psát. Nebyl schopen se soustředit. Právě mu nečekaně zavolala Simona. Vzpomněl si na jejich seznámení. Už tehdy, hned na začátku, si mohl všimnout, jak se každý dívají na svět úplně jinak. Potkali se v parku. Ona si ho spletla s někým jiným. Měla domluvené rande naslepo. Byla předtím dlouho bez přítele. Dva měsíce a kousek. Už nemohla vydržet být sama. Přesněji řečeno být sama se sebou. Někteří lidé mají problém vydržet sami se sebou déle než pár minut. Tak se neustále obklopují lidmi a činnostmi, aby na sebe mohli zapomenout. Ten bzukot kolem nich, neustálá akce, dokážou na čas přehlušit to nesnesitelné ticho a prázdno uvnitř. Takových lidí už potkal spoustu. Jen málokdy se mu podařilo setkat se s někým jiným. A když ano, tak to většinou nepoznal.

Hned, jak ho spatřila, vydala se rychlým krokem k lavičce, na níž seděl a četl. Zdvihl oči a podíval se na ni. Líbila se mu, byla krásná. Řekla smluvené heslo:

„Dobrý den, copak to čtete za knihu? To je zajímavé, dnes už téměř vůbec nikdo nečte. To je podivný svět, viďte?“

Nemohl věřit vlastním uším. Je to vůbec možné? Nádherná šťabajzna a ještě k tomu, zdá se, chytrá a sečtělá. Takových na světě není mnoho. Nezdá se mu to? To, že oslovila právě jeho, ho vůbec nepřekvapilo. Nedostatek sebevědomí nebyl jeho největší problém.

„Molloy,“ odpověděl.

Podívala se na něj překvapeným pohledem. Nejistě a se špatně skrývanou nadějí v hlase zopakovala:

„To je ale podivný svět, viďte?“

„No nevím, ani bych neřekl. Proč myslíte?“

Dívka se zatvářila zmateně a v hlavě jí vířily myšlenky. Že by to nakonec nebyl on? Ale je hezký. I když čte knížky. To bych určitě zvládla. Kvůli mně toho nechá. Bude muset. Co když ten, se kterým jsem se měla seznámit, je tamten šereda naproti. Panebože. To je zjev. A taky má knížku. To bude určitě on. Copak se všichni zbláznili nebo co? Sedí v parku a čtou si. To je opravdu divný svět.

„Ale, to máte jedno. Neměl byste chuť zajít na skleničku?“

Skončili v jedné kavárně hned naproti přes ulici. Teď když si na to vzpomněl, musel se smát. Byla to podivná ironie. Dívka bez jakéhokoli zájmu o cokoli jiného než nákupy, společenské rubriky a povrchní večírky ho sbalí na větu o tom, že už dnes nikdo nečte. Větu, kterou by si on sám nechal vytesat na hrob. Bylo to jenom vtipně vymyšlené smluvené heslo, na které měl ten, který na Simonu čekal, zareagovat větou v podobném duchu, rozhořčujíc se nad literární pokleslostí dnešního světa. Skutečnost, že takovou větu podsunul zrovna té povrchní krásce, ukazovala na svérázný styl humoru toho, kdo za celou tou schůzkou naslepo stál.

Se Simonou se v kavárně překvapivě dobře bavil. Zřejmě na tom měl velký podíl její vzhled, i když si to nepřipouštěl. Byla opravdu nádherná, je proto otázkou, jestli by se tak dobře bavil i s dívkou, která by byla stejná jako Simona, jen ošklivější. Povídali si především o svých předchozích vztazích. Přesněji řečeno ona mluvila o svých vztazích a on to jen předstíral. Ve skutečnosti používal směs malého množství pravdy, ale hlavně výmyslů, fantazie a jakési smutné ironie a zásoboval ji příběhy ze svého života, které s realitou neměly mnoho společného. Byl to jeho způsob, jak se chránit před světem. Zároveň dobrý způsob, jak zapůsobit na ženy. Mohl si díky své fantazii skutečnost přibarvovat vždy tím způsobem, který, jak se domníval, by mohl nejlépe zapůsobit na tu, se kterou právě hovořil. Dlužno říci, že mu to často vycházelo.

Simoně bylo devatenáct let. Měla za sebou jeden vážnější vztah, několik krátkodobých sexuálních známostí a aférku se svým učitelem ještě na základní škole v době, kdy jí bylo čerstvě patnáct. Povídali si v té kavárně pozdě do večera a přerušila je až servírka, která jim přišla říct, že už zavírají. Norbertovi se zoufale líbila. Úplně z ní šílel. Poznal už mnoho žen, ale Simona byla zdaleka nejhezčí. Měl pocit, že se zamiloval. Skončili v jejím bytě a nutno říci, že tak báječný sex už dlouho nezažil. Její mladé pružné tělo ho uvádělo v extázi. Také Simoně se Norbert líbil. Říkala si, že i když to není ten, se kterým měla původně domluvenou schůzku, že je celkem pohledný a přišel jí i něčím zajímavý. Ještě nebyla schopná říci čím.

Norbert zatřásl hlavou, aby zaplašil myšlenky, které mu znovu, jako už tolikrát předtím, bránily v psaní. Bylo to otravné. Hlavou mu neustále vířily nejrůznější nápady, teorie, ale i úplné nesmysly. Někdy ho to přivádělo téměř k šílenství. V takových stavech říkal, jak by bylo příjemné, být prostým farmářem nebo sportovcem, neřešit ty věčné otázky lidstva a být prostě šťastný s tím, co má. Vidět ten svůj balon nebo hlávku zelí a jako svůj jediný cíl mít to, jak ho dopravit do branky soupeře (v prvním případě) nebo jak ji sklidit v ten správný okamžik (v případě druhém).

Pracoval na své nové knize. Vždy, když psal něco nového, si připadal stejně, jako když kdysi začínal. Stejná beznaděj že už ho nic zajímavého nenapadne a že se měl raději stát filmovým režisérem, jak si to přál jeho otec. Nicméně nápad se stejně nakonec objevil a Norbert ho vykreslil svým „originálním slovosledem“, jak napsal jeden literární kritik, tak, že se zmíněná kniha většinou objevila mezi nejprodávanějšími tituly na trhu. Při psaní knih využíval hojně toho, co v životě prožil. Jeho rodina a přátelé se v těch knihách poznávali a často mu to vyčítali. Těm výčitkám nikdy nerozuměl. Zdálo se mu, že by mu měli být spíše vděčni, když jim tím, že je vyobrazil ve svém příběhu, svým způsobem daroval nesmrtelnost. To byl jeden z mnoha konfliktů, které byly mezi Norbertem a okolním světem. Domníval se, že život sám nabízí tolik zajímavých příběhů, že se jim nevyrovná ani ta největší básnířská fantazie.

Přemýšlel nad tím, co mu před chvílí řekla po telefonu Simona. Nechtěl ji ztratit. Byl ochotný udělat to, co po něm chtěla? Stejně neměl moc na výběr.

„Norberte, v poslední době jsem o nás hodně přemýšlela. Už to není jako dřív. Mám tě ráda, ale musíme si dát na čas pauzu. Chvíli se teď nebudeme vídat. A nevím, jestli to ještě někdy bude jako dřív. Jsem z toho sama zmatená. Promiň.“

Bylo jasné, že se něco stalo. Byl to pro něj šok. Do té doby se vztah mezi nimi zdál být přímo idylický. Možná až příliš. Ale Norbert byl šťastný. Nejšťastnější ve svém životě. Zdálo se mu, že našel ženu svých snů. Kdykoli byli spolu, a to bývalo poslední dobou velmi často, měl pocit, jako by se vznášel. Celý jeho předchozí život mu připadal šedý a nevýrazný. Neustále vymýšlel, co by spolu mohli dělat a ona to nadšeně přijímala. Byl to vášnivý vztah. Teď ale přišla studená sprcha. Byl zmatený. Přemýšlel, co udělal nebo řekl špatně. Simona po něm evidentně chtěla, aby se změnil. Aby s ní začal žít život, který ona považovala za správný. To znamená večírky, kluby a nákupy. Nic, co by ho alespoň trochu zajímalo. Ale ona tím žila. Norbert si uvědomil, že od doby, kdy ji poznal, se výrazně změnilo jeho chování i myšlení. Už nežil jako dřív, kdy se jeho nálada měnila jako na houpačce – chvíli byl na vrcholu blaha, aby ještě ten samý den propadl té nejhlubší depresi. Se Simonou to bylo jiné. Podvědomě se kvůli ní snažil tvářit, že je bez problémů. Ze začátku, několik týdnů po tom, co se náhodně poznali v parku, se spolu nebavili o ničem jiném než o tom, jak jsou rádi, že se našli, o svém náhodném seznámení a o minulých vztazích. Hodně srovnávali. A oba zjistili, že našli toho pravého. Byl si jistý, že ho milovala. O to větší bylo jeho překvapení, když mu teď zavolala, že se s ním chce rozejít. Položil hlavu do dlaní a na jeho tváři se po mnoha letech objevily slzy.

Jak je to snadné

Simona se opírala o pult luxusního butiku v centru města. Bylo brzké odpoledne, a to se zákazníci nikdy moc nehrnou. Měla v hlavě zmatek. Zrovna zavolala svému příteli, že si musejí dát pauzu. Myslela si, že má Norberta ráda, ale poslední dobou už to nebylo jako dřív, kdy se poznali. To se jí vše zdálo hezčí. Aby ne, léto bylo v plném proudu a svět přímo zářil barvami. Byla to pro ni láska na první pohled. Teď je ale podzim. A ona podzim z duše nenáviděla. Zima, sychravo a mlhy. Brr! Nejlépe to strávit v obchodním centru na nákupech. Anebo rovnou odjet někam na jih za teplem. Ale na to jsou třeba peníze, a těch nemá nazbyt. V tom by jí ale mohl pomoci Petr. Poznala ho na módní přehlídce v centru města. Hrál hokej za Spartu a díky tomu vydělával neskutečné peníze. To Simoně imponovalo. Vždycky kamarádkám tvrdila, že peníze ji na mužích vůbec nezajímají. Nebyla to ale tak úplně pravda. Už jsou to skoro tři týdny, ale na ten den nikdy nezapomene. Nejdříve ji vzal na oběd, na sushi a objednal pro každého to nejdražší menu, na které by ona sama vydělávala týden. A byl tak zábavný! Ne že by Norbert nebyl, ale začínala to být trochu nuda. Petr vykládal spousty historek o slavných lidech, o těch celebritách, o kterých dosud četla jen v novinách. A on je všechny znal a mluvil o nich jakoby nic. Dokonce jí slíbil, že ji seznámí s tím slavným zpěvákem Sykem. Usmála se na něj a pohladila ho po rameni. V tu chvíli Petr věděl, že je jeho. Nesměl to ale uspěchat. Po cestě se zastavili v jednom obchodě a on jí, jen tak mimochodem, koupil značkové boty. Simona namítala, že to nemůže přijmout, ale ráda se nechala přesvědčit.

Večer ji potom vzal do Bugsy’s baru, kde měli se spoluhráči k dispozici VIP salonek. Celý večer byla jako ve snu, všude kolem známé osobnosti a na ni se dívali, jako by byla někdo – byla tu přece s tím slavným hokejistou Petrem. Není divu, že nakonec, když ji odvážel domů, nechala ho, aby zůstal přes noc.

Týden módy

Naneštěstí pro Norberta se i po rozchodu musel se Simonou vídat. A to pro něj vůbec nebylo lehké. Ač si to většinou nepřipouštěl, jeho cynická maska nebyla skutečná. Ve skutečnosti byl spíš až přecitlivělý. Proto vůbec neocenil skutečnost, že ji na nadcházejícím Fashion weeku vídal každý den. Byl pozvaný jako člen poroty, zástupce světa celebrit. Simona to se svým butikem z Pařížské měla jen kousek a jeho majitelka letos dostala příležitost tam vystavovat. Potkali se u sushi.

„Jé, nazdar, co tady děláš?“

Rozhodl se nedat najevo, že se trápí.

„Ahoj, no víš, jak jsem začal uvádět tu televizní talk show, vzpomínáš? Říkal jsem ti o tom na tom výletě tehdy ve skalách.“

Zaskřípal zuby.

„Jo jasně, tam byla pěkná zima.“

„Hm, myslel jsem, že se ti tam líbilo. No tak hned po prvním díle si mě celkem začaly všímat některé noviny. Nevím, jestli je čteš, Blesk a tak.“

„Párkrát jsem je viděla. Vždycky třeba v tramvaji, když to někdo čte, tak se mu dívám přes rameno. Zrovna včera jsem tam viděla tvoji fotku. Hned nad tebou byl ten slavný hokejista, Petr.“

„Tys jela včera tramvají?“

„Ne, jak tě to napadlo?“

„To máš jedno. Od té doby jsem víc vidět, tak mě pozvali i sem, dělám v porotě. Líbilo se jim moje sáčko.“

Simoně zazářily oči.

„Fakt v porotě? To je bomba. My tu se šéfkou vystavujeme. Hlavní přehlídku máme ve středu.“

„Už někoho máš? Vrať se ke mně, Simo, strašně mi chybíš!“

„Počkej, tak pojďme za roh nebo nás někdo uslyší a já si o tobě a tvých výlevech zítra přečtu v novinách.“

Zarazila se.

„Teda, když pojedu tramvají.“

Zase ten její neodolatelný nevinný úsměv. Odešli za roh do boční ulice a sedli si na schody.

„Vrať se ke mně, já tě pořád miluju. Nemůžu bez tebe být.“

„Norberte, přestaň. Tohle nikam nevede. Víš, tehdy v parku, když jsem tě poznala. I ty týdny po tom… Cítila jsem k tobě hodně. Lásku. Ale ty ses tak změnil!“

„Jak jsem se mohl změnit, vždyť jsou to čtyři měsíce!“

„Najednou jsi tak… zvážněl. A mě to přestalo bavit. Mám tě pořád svým způsobem ráda. Klidně bychom spolu mohli ještě třeba půl roku, rok být. Ale nikam by to nevedlo. Rozhodla jsem se to radši ukončit hned.“

„Já jsem úplně zoufalý.“

„Dostaneš se z toho. A navíc, já už poznala někoho jiného.“

„Cože? Kdo to je?“

„Jeden kluk od nás. Hraje lakros za místní tým. Kdybys viděl ty jeho ramena.“

Podívala se na něj.

„Promiň. Už radši půjdu.“

A odběhla.

Se sebezapřením absolvoval zbytek Fashion weeku. Kdykoli Simonu spatřil, vzpomínal na to, jaké to bylo, když spolu chodili a představoval si, jaké by to bylo, kdyby se k sobě vrátili. Vlastně o tom nepochyboval. Při své sebestřednosti předpokládal, že jí musí každým dnem začít chybět. Leč Simona si spokojeně užívala nového románku a o návrat nejevila pražádný zájem.

Laura

Poslední den jeden jeho nový kamarád, fotograf Tono, pořádal ve svém žižkovském ateliéru večírek na rozloučenou. Party to byla povedená, divoká. Asi ve 4 ráno, když se probral, Norbert zjistil, že v bytě zůstali jen tři lidé. On, značně opilý Tono a jedna neznámá, velmi hubená a velmi vysoká modelka. Během večera si jí moc nevšímal, nepřišla mu moc hezká. Teď ale, když se nahýbala pro kabelku někde na zemi za gaučem, si všiml neuvěřitelně hubených a dlouhých nohou vedoucích k tomu nejskvostnějšímu zadečku, který v životě spatřil. Dokonalá silueta.

„Ty někam odcházíš? Není příliš brzo?“

Neznámá modelka s sebou leknutím škubla, zakopla a přepadla za gauč. Na Norberta vykoukla jen její hlava, usmála se a řekla:

„Ano, odcházím. Stejně si mě tu nikdo nevšímá.“

Norbert se ironicky rozhlédl po místnosti.

„A že jich tu je.“

Usmáli se na sebe.

„No teď už ne. Jak se jmenuješ?“

„Laura“

„Těší mě. Já jsem Norbert“

„Já vím. Myslíš, že je v Praze někdo, kdo by to nevěděl?“

Norbert si pomyslel, že slečna není k zahození a na oko skromně prohodil: „To bych neřekl.“

„Tak já už půjdu.“

„Počkej, zůstaň.“

„Pán si mě uráčil všimnout?“

„Měl jsem pracovní povinnosti,“ usmál se. „Tono, můžeme u tebe přespat? Je pozdě a slečna by mohla v temných žižkovských ulicích dojít k újmě.“

Tono jen něco nezřetelně zamumlal s hlavou pod skleněným designovým stolkem a ukázal na gauč.

Norbert s galantním pohybem podal neznámé ruku, pomohl jí vstát ze země a posadil se vedle ní na gauč. Tak tam strávili zbytek noci až do rána, kdy se Tono vypotácel z vedlejšího pokoje a vyrazil pro koblihy. Asi tomu nebudete věřit, ale nic spolu neměli. Celou dobu si povídali. Ale abych byl upřímný, nebylo to proto, že by Norbert nechtěl. Zdrženlivou se ukázala Laura. Norbert k ní od začátku přistupoval jako k „utěšitelce“, záplatě na smutek a prázdno po Simoně. Nic vážného. Laura ho překvapila hloubkou svých zájmů. Byl z toho zmaten. Od slečny s takovou postavou by nečekal, že mezi své nejoblíbenější filmy zařadí Sedmou pečeť, 8 ½ nebo „vše od Woodyho“, jak řekla, když oknem vstoupily první paprsky vycházejícího slunce. I přesto se s ní druhý den ráno rozcházel naprosto lhostejně. Když se loučili polibkem na tvář, říkal si: Bože, to je nuda. Je na ní vidět, jak se mnou chce být. Představil si celý ten koloběh seznamování a počátků nového vztahu a znechuceně potřásl hlavou. Ne, určitě se k sobě vrátíme se Simonou. A rázně odešel.

Plynuly dny a týdny a Simona se neozývala. Norbert podnikl několik zoufalých pokusů alespoň se sejít. Doufal, že si to celé nějak rozumně vysvětlí a dají to zpátky dohromady. Simona se ale ukázala velmi zatvrzelou a nereagovala ani sebemenším náznakem. Občas se potkali na nějaké společenské akci, kam Simonu přivedl její hokejista Petr a Norberta jeho současná popularita.

Z nedostatku zájmu ze strany milované Simony se začal scházet s Laurou. Jejich schůzky naplňovaly jeho kulturně intelektuální potřeby, ale citově ho nechávaly zcela chladným. U Laury to bylo trochu jinak. Ač si to sama zatím nepřiznávala, na to byla příliš hrdá, postupně se do Norberta zamilovávala. Imponovalo jí, že je slavný a úspěšný, ale také to, že si s ním ráda povídá. Že je oba zajímají stejné věci. Filmy, výstavy, knížky, přesně takové, které znala ještě z doby svého dospívání, hlavně od tatínka. Hluboko v něm, mimo zraky fotografů a společenských rubrik, tušila něco, co ji přitahovalo. Proto taky se s ním tehdy poprvé u toho fotografa nechtěla hned vyspat, protože tušila, že je to vážnější, že ho chce. A že takhle má každou druhou. Chtěla zvednout svoji cenu, nedat se tak snadno.

Uběhlo šest měsíců. Příroda se už začínala probouzet. Norbert se s Laurou dál scházel a to i přesto, že o to nijak zvlášť nestál. Po rozchodu se Simonou ale cítil uvnitř obrovskou prázdnotu a tu potřeboval nějak zaplnit. K tomu mu posloužila Laura. Zpětně to vyhodnotil tak, jako by ho nějaká tajemná síla k ní stále přitahovala, byť o to on sám zatím neusiloval. Já si spíš myslím, že to bylo jeho podvědomí – ač na vědomé úrovni toužil po fyzicky dokonalé Simoně, tak jeho podvědomí tušilo z Laury velký duševní potenciál a sílu osobnosti, což ho k ní táhlo. Ať tak či tak, jednou za čas, když dostal chuť se zabavit, zavolal jí a ona většinou souhlasila se schůzkou. Vzájemně se poznávali a postupně sbližovali. Dnes večer seděli v baru jednoho z těch starých kin, nezasažených „popcorn culture“. Vlastně celkem blízko bytu fotografa Tono, u kterého se před půl rokem potkali. Povídali si o filmu, který právě viděli, černobílé klasice, kterou shlédli s masou pěti dalších diváků. Norbert se cítil lehce a svěže.

„Doufám, že to tu nezavřou. Divácká účast nebyla nejsilnější,“ řekl Lauře, když usedli a ťukli si s půllitry.

„To jo, byla by to škoda. Je to tu fajn. Chodím sem už od gymplu.“

Norbertovi blesklo hlavou, že to je vlastně docela dobrá holka. Simona mu začínala postupně mizet z hlavy.

„Víš, přemýšlela jsem…“

Norbertovi zatrnulo. Tuto větu slýchal už mnohokrát před tím a většinou mu nepřinesla nic dobrého.

„…,chodíme na padesát let staré filmy. Myslíme si, že jsou kvalitní. Ale není to jenom proto, že je má rádo jen málo lidí? Chci říct, obecně se má za to, že průměr rovná se většina, tudíž jakmile film nebo hudba zajímá málo lidí, automaticky předpokládáme, že je to kvalitní. Ale co to vlastně znamená kvalita? Lze ji nějak měřit?“

Norbert se na ni užasle zadíval.

„Znám tě už docela dlouho. Ale stejně se musím ptát. Jsi ty opravdu modelka? Někdy nevěřím vlastním očím a uším.“

Laura se usmála.

„Taky fotím většinou od krku dolů. Můj obličej jim nezapadá do schématu. Ale neodbíhej od mé otázky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Možná je všechno jinak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.