© Adam Georgiev
Preface © Eva Kantůrková
Photography © Robert Vano
© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 978-80-7229-195-3
ISBN (ebook) 978-80-7229-282-0

KRÁJENÍ VĚČNOSTI

Text může zaujmout, pohoršit, znechutit, vyděsit, pobavit, donutit, aby se o něm přemýšlelo. Tedy text, který touží být vnímán a chce cosi důležitého sdělit. Myslím si, že Planeta samých chlapců Adama Georgieva je tímto druhem textu.

Ono pro někoho vzrušivé, pro jiného pohoršující se odehrává ve vrchním proudu vyprávění. Představí se nám bez okolků, a taky bez ohledu na hranice zeměpisné a okruhy civilizační, jeden zcela vyhraněný, celistvý a možná už i masový typ způsobu sexu, a to se vší jeho obhroublostí, vášní, přelétavostí, neuchopitelností, sprostotou a bezvýchodností; a taky s jeho možnou čistotou, násilně překrytou frustrací a pocitem nepatřičnosti. Je to svět v české literatuře nový, ale patrně nepřenesený, nepřevzatý, autentický. Nevadí mu různost zemí, měst ani jazyků a národností, je všude a vždy týž: uzavřeným světem mladých mužů se vztyčenými penisy, hledajícími škvíru, kde se ukojit.

Tento vrchní proud textu, pro někoho neslušný, pro jiného přitažlivý, ale nepůsobí jako hlavní důvod, proč byla kniha napsaná. Není to kniha módní. Poskytuje pouze otevřený popis prostředí, z něhož pocházejí naléhavé otázky, otázky o to naléhavější, oč je jejich zdroj líčen otevřeněji. Přitom jsou to otázky obecné, vlastní nejen tomuto prostředí, otázky kladené dnes a tady, ve světě holé spotřeby všeho a všech.

V přeryvech však, výkřicích, kratičkých úvahách, místy jen střídmých sentencích provází ono maličko apartní líčení neustále znělý a neustále se připomínající spodní proud příběhu, ten důležitý, ten vyrovnávací. Ten, který až naléhavě, citově přepjatě, s jakousi zoufalou bezpodmínečností vyslovuje touhu po vztahu, po niterném dotyku, a současně strach z něj a zoufalství v neschopnosti vytvořit ho. V kolotoči letmých setkání, nahodilých, osudových, vzdorných a většinou trochu přisprostlých, v prostředích gaybarů, na záchodcích, v laciných hotelech, ve špíně holého sexu nedokáže zcela zaniknout naděje na lásku, na cosi trvalého, podstatného, lidsky a citově čistého. Avšak konfrontace reality s vnitřním přáním hrdiny textu, přáním zoufalým a v mezních situacích už vzdávaným, je ochromivá. Jako by spár jeho způsobu erotických vazeb už předem dusil a zabíjel všechno, co naznačovalo možnost opravdovosti a skutečného vztahu, jako by vždy následoval jen zmar a zrada, jako by najít v prostředí spuštěném ze řetězu lásku bylo zmařené už předem.

Není to ale obraz světa úplně pustošivý. Adam Georgiev pro svého hrdinu hledá neustálé a opakované začátky. V jeho vztahu k dívce jménem Zora. Ale taky při popisu jeho návratu do vyplavené Prahy, do ulic bez lidí, za očistného pocitu stavu světa po apokalypse. Anebo při naléhavé myšlence, zda ještě rozezná dobro a zlo a zda se dovede ubránit. Ale ubránit se čemu? Zoufalství nenaplněnosti? Strachu z opuštěnosti? A autor taky dobře ví o nebezpečí sprostoty. Napsal však knihu otázek, ne řešení.

Je asi velká odvaha zmínit Krista v těchto souvislostech. Autor to udělá tam, kde mu text nahrazuje deník. A jednou, pro vyjádření základního pocitu prokletosti, kterou popisuje, zmíní Kristův tanec. Jen se obrazu dotkne, je to jedna, maximálně dvě věty, a pro výklad textu to může mít dalekosáhlý význam. Kristovým tancem je obvykle míněna krutá smrt na kříži, je to tanec umírání, kdy se tělo dusí, svaly křečovití, žíly nabíhají, končetiny se napínají a stahují, tělo ve smrtelných křečích křepčí. Obraz to je varovný, a nejen věcně, co se způsobu života týká, ale i s hlubším vhledem do nejvnitřnějších pochybností o sobě. Obavy ze ztráty krásy, citu, blízkosti, a taky ze znechucení životem. Obavy stát se obětí.

Pro nepřestajné spodní tázání textu velice otevřeného a provokativního je charakteristická asi tato do samostatného odstavce vydělená věta: „Když se krájí věčnost, teče hodně krve." Věčnost Adam Georgiev krájí jazykem velmi hutným, až strohým, očištěným na dřeň sdělení. Nebojí se říci, co říci chce, v širokém rozpětí od popisů hodně lascivních, možná až pornografických, po vybroušené větičky o ďáblu, bohu, kráse, životní síle a invenci, a taky o planetě samých kluků. Působí přirozeně a nejsilněji asi tam, kde vyslovují touhu po porozumění. Je to smutná kniha, ale není bez naděje, právě protože se pouze ptá.

Eva Kantůrková

SLICING OF ETERNITY

A text may attract you, scandalize, disgust, terrify, entertain, make people think about it. That is text which longs for being perceived and wants to say something important. I think that Planet Full Of Lads by Adam Georgiev is that kind of text.

That, for someone sexy, for somebody else disgusting thing is happening in the upper stream of narration. An utterly distinctive, integral and perhaps already even mass type of a kind of sex will be presented to us flat and plain, regardless of geographical frontiers and civilization constituencies with all its crudeness, passion, inconstancy, unseizability, indecency and inconclusiveness, and also with its possible purity, violently overlaid frustration and feeling of inappropriateness. This world is new in Czech literature yet apparently not transferred, not taken over, and authentic. It doesn't mind the variety of countries, cities, nor languages and nationalities; it is everywhere and always the same self-contained world of young lads with erected penises who seek a slot where to gratify themselves.

Yet that upper stream of text, for someone indecent, for somebody else attractive, doesn't act like the main reason why the book has been written. It is not a trendy book. It only gives you an open description of the environment from which some urgent question originate; questions that are more urgent as their source is being narrated more openly. The questions are, at the same time, general, not only typical for this environment; questions asked today and here in world of pure consumption of everything and everybody.

However, in splits, exclamations, short contemplations, or sporadic moderate sentences, that a wee bit natty narrative goes along with constantly sonant and constantly reminiscent lower stream of the narration, the important one, the balancing one. The one which so urgently and emotionally gingerly, with sort of desperate implicitness expresses the desire for a relationship, innermost touch and, at the same time, fear of it and despair of creating it in its incapacity. In the merry-go-round of momentary, accidental, fatal, defiant and mostly a bit vulgar rendezvous, in the ambient of gay-bars, on the toilets, at cheap hotels, in the filth of pure sex, hope for love, for something permanent, essential, and humanly and emotionally pure fails to cease to exist wholly. However, the confrontation of reality with the innermost, desperate and in ultimate situations already surrendering wish of the main character of the text is striking. As if the claw of his kind of erotic links choked and killed in advance all what implied a possibility of sincerity and real relationship, as if annihilation and betrayal always followed, as if to find love in the set-off-from-chain ambient was thwarted in advance.

However, this is not an utterly devastating image of the world. Adam Georgiev looks for perpetual and repetitive starts for his hero. In his relationship with a girl called Zora. But also in the description of his return to flooded Prague, to streets without people with purgative feeling of world after an apocalypse. Or during an urgent idea, whether he is able to tell good from bad and whether he is able to resist. But to resist what? Despair of lack of repletion? Anxiety about desertedness? And the author also very well knows of the danger of vulgarity. He has, however, written a book of questions, not solutions.

Perhaps it is a great bravery to mention Christ in this context. The author does it where the text replaces a diary. And once, after the basic feeling of damnation has been expressed while described, he mentions dance of Christ. He only touches the image with one, or maximum of two sentences, yet it may have a far-reaching importance for the interpretation of the text. Dance of Christ usually means a crude death on a cross, it is a dance of dying when the body is stifling, muscles are convulsing, veins running, limbs stretching and contracting, and the body is dancing cantily in dying spasms. This image is warning, not only matter-of-factly as far as the lifestyle is concerned, but also with a deeper insight into the most innermost doubts. Anxiety about loss of beauty, feeling, proximity but also frustration with life. Anxiety about becoming a victim.

For the unremitting lower questioning of the sorely open and provocative text is characteristic the following sentence as segregated into a separate paragraph: „When eternity is being sliced a lot of blood oozes." The eternity of Adam Georgiev slices with a very terse, even rigorous, and to-the-medulla-of-communication cleansed language. He doesn't fear saying what he wants to say, from a broad range of descriptions which are very lascivious, perhaps even pornographic to well-turned little sentences about the devil, god, beauty, stamina and invention, and also the Planet Full of Lads. He actuates natural and is strongest perhaps where they express the desire for understanding. It is a sad book yet not without hope, since it just asks.

Eva Kantůrková

chairwoman of the Czech Authors Community

winner of the Tom Stoppard Award

ODNĚKUD Z DÁLKY SE OZÝVÁ MLHAVEJ POCIT ÚZKOSTI

Berlín.

Jedu z letiště do stanice ZOO.

Autobusem X9 na konečnou Zoologischer Garten. To je masakr. Jsem fakt v Berlíně a jedu do tý známý stanice. Mark říkal Zúgarden po anglicku.

Máme se sejít u nějakýho kostela. Jo, vidim ho. Je to bizardní monument s ukousanou věží. Pak mi řeknou, že od bomb.

Mark mě naviguje k stříbrný skalpčr. Je to ňákej moderní nesmysl. Je tu spoustu dobrejch kluků. Nestačim se otáčet. Mark už je ve sportovnim.

Dneska pudem na Sportswear party. Zejtra na skinheady.

Mark si dává mojí tašku přes rameno a vstupujem do hotelu. Prý tu bydlel Reagan.V hotelovym pokoji pro dva jsme tři. Mark a jeho kámoš z Austrálie Jim. Přijeli dřív, vlakem. Jim se válí na posteli a čumí na CNN. Jim se vůbec hodně válí a pořád by žral. Je mu čerstvejch 22.

Tenhle trip je vlastně Markův dárek k jeho narozeninám. Včera jsme seděli na koktejlu v Cowboys, odkud je vidět Praha, a Mark se ho zeptal, kolik bere. Učí angličtinu nebo co. To je taky lehkej život. Stačí se někde narodit. Řekl, že čtyřicet, ale kecal. Mark opáčil, kde ty prachy jsou, že je věčně bez peněz a všechno musí platit von.

Když se dováleli, jdem se najíst. Mark bere i svýho čokla, co ho sem dotáh. Má takový malý smetáky dva, ale vzal s sebou jen jednoho, jmenuje se Andy. Jsem se ho zeptal – ty máš jednoho psa radši? –Ne, tak to neberu, jeden je mi bližší. – Bližší?, řikám, – dyť mezi nima neni rozdíl. Dva úplně stejný smetáci, co cupitaj po mramorový hale paláce v Mokropsech. Má tam takovej house, před kterym otvírá bránu dálkovym ovládánim.

– They have different mentalities, řiká mi.

To vidim tu mentality, ten pes je slaboučkej chudáček absolutně odkázanej na svýho pána. A chrochtá jak fran couzskej buldoček. Hlavně když si začne hrát. Ten pes za to nemůže, ale protože může všechno a von se vo něj stará jak vo vopravdický mimino, leckomu leze krkem. Ale tak von si to představuje – tuhle strukturu vztahů. Aby na něm byli závislí. Tak to totiž dělá i s klukama. Zaměstnal toho Jakuba za dvacítku na ruku, kluk poslal pár mailů a tim odpracoval. Pak všechno prohrál v kasinu.

To vůbec byla story. Mark má přítele, se kterym žije osm let. Igor je dobrej kluk z Běloruska, mluví výborně anglicky. Pracuje pro něj, Mark podniká ve skle, skleněný hrůzy z Jablonce prodává ve Státech. Jak řiká, maj open relationship. V reálu to znamená, že se maj rádi, spěj spolu jen výjimečně (pokud vim, tak jen v New Yorku, protože tam neni zbytí a ven to musí), ale oba si užívaj jinde.

– Sex ti nemůže rozložit vztah, řiká mi Mark v berlínský samoobslužný jídelně Marché, – city jo.

A tak to je. Zatimco Igor je nevěrnej jen sexuálně, Mark hlavně citově. Řiká, že ho k tomu Igor dohnal, protože nesnáší doteky, držení za ruku a tak. Plně chápu. Je to chlap, tak co by to dělal. A tak Mark hledá romanci. Najde dvacetiletýho Slováka Jakuba, kterej je na holky, ale prý je bi. A možná dokonce gay. Palác v Mokropsech je asi vůbec dobrá rychlotovárna na gaye. Vypadá to tam dost zazobaně, Mark si na tom taky nechá hodně záležet. Jakub s nim je devět nebo deset měsíců, nechá si koupit auto, jezděj po Evropě. Jednoho dne v noci zmizí. Ráno se vrátí a strašně brečí. Slzy kanou na polštář. Přepadli ho a sebrali mu všech třicet tisíc, co měl u sebe. Pod krkem měl nůž. Igor, bydleli totiž v paláci vlastně ve třech (M. a I. maj každej svůj pokoj, takže pohoda), na něj začal česky řvát, že je lhář. Mark se chudáčka dvacetiletýho zastává, prosim tě, neřvi na něj, vždyť prožil šok. Kluk si bere všechny věci a mizí. Igor říká – Hele, vsaď se, že byl v noci v kasinu. Najdou doma dokonce útržek od parkování v jedný ulici, jdou tam, v ulici jsou dokonce kasina tři, krupiér Jakuba na fotce poznává. Když si Mark prověřil telefonní výpis, zjistil, že Jakub volal během víkendu v Německu na jedno číslo asi osmdesátkrát. Nechápe, kdy to stihnul. Číslo je to slovenský a na drátě holka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Planeta samých chlapců.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.