© Jan Bauer
© Nakladatelství Petrklíč s. r. o.
ISBN (tištěná) 978-80-7229-246-2
ISBN (ebook) 978-80-7229-283-7

PÁR SLOV ÚVODEM

Je až s podivem, jak nás fascinuje smrt a všechno, co je s ní spojené. Církevní dějiny jsou nerozlučně spjaty se svatými mučedníky, jako byli třeba svatý Václav nebo svatý Jan Nepomucký. Největšími záhadami české historie jsou zase nerozluštěná vražda posledního přemyslovského krále Václava III. a zmizení mrtvého těla husitského kněze a vojevůdce Prokopa Holého z lipanského bojiště. Do třetice by se k tomu dal přiřadit osudný pád ministra zahraničí Jana Masaryka. Spadl oné březnové noci roku 1948 z okna své koupelny v Černínském paláci sám, nebo mu někdo pomohl? A co smrt mladičkého krále Ladislava Pohrobka? To jsme si oddechli, když zkoumání jeho kosterních pozůstatků ukázalo, že ho tlustý, ale oblíbený Jiří z Poděbrad neotrávil, nýbrž že zemřel na leukémii! A tak bychom mohli vypočítávat dál a dál případy historických úmrtí a zajímavosti, ba tajemství s nimi spojená.

Vybral jsem vám, milí čtenáři, přehršli příběhů osobností a jejich smutných konců. Vesměs se úzce dotýkají českých dějin, a to i v případě takového Mozarta. Cožpak mu není připisován onen okřídlený výrok „Mí Pražané mi rozumějí"? A že slavný hvězdář Tycho Brahe a známý svůdce Casanova nebyli Češi? Zato v Čechách zemřeli! A korunní princ Rudolf byl nejen princem rakouským, ale také českým. Takže i v Mayerlingu, v loveckém zámečku, kde si prostřelil hlavu, budeme vlastně také trochu doma.

Slíbil jsem vám v titulku úvodem jen pár slov. A protože těch párů už je povícero, raději skončím. Naši cestu za podivnými úmrtími začneme v hodně dávných časech. V časech Velkomoravské říše.

TAJEMSTVÍ HROBU MORAVSKÉHO KRÁLE

V roce 894 zemřel mocný král Velkomoravské říše Svatopluk, jemuž pozdější bavorský letopisec Turmair přiřkl přívlastek Magnus (Veliký). Fuldské letopisy mu příliš nefandily, a proto mu vystavily nepříliš příznivý nekrolog: „Zemřel nešťastně král Svatopluk, vévoda Moravanů a pochva vší věrolomnosti, když dychtě po lidské krvi, obcházel všechny sousední země a uváděl je lstí a klamem ve zmatek. Nakonec vybízel své lidi, aby nebyli přáteli míru, ale spíše setrvávali v nepřátelství k sousedům…"

Oproti tomu kronikář Regino z Prümu byl k zesnulému uznalejší a v souvislosti s rokem 894 uvádí: „Asi v tuto dobu zemřel též Svatopluk, král moravských Slovanů, muž mezi svými nejrozvážnější a duchem nejbystřejší. Jeho království drželi jeho synové nešťastně po krátkou dobu, neboť Uhři vše až do základů zpustošili…"

Z pozdějších písemných záznamů vyplývá, že Svatopluk zemřel

9. března 894 kdesi na Nitransku a byl pochován v klášteře pod horou Zobor. Podle kroniky Historia Bohemica Eneáše Silvia Piccolominiho, pozdějšího papeže Pia II., z druhé poloviny 15. století dal Svatopluk II. převézt otcovo tělo na Moravu a uložit v hrobce předků na Velehradě. Ale dost možná je to jen legenda podobná těm dvěma nejznámějším, které o moravském králi Svatoplukovi zná dnes téměř každý. Především je to pověst o třech prutech, kterou zřejmě jako první zaznamenal byzantský císař a spisovatel Konstantin Porfyrogennétos:

„Je třeba vidět, že Svatopluk, vládce Moravy, byl statečným a obávaným mužem pro národy, které s ním sousedily. Tento Svatopluk měl tři syny. Když umíral, rozdělil svou zemi na tři díly a svým třem synům zanechal po jedné části. Prvního ustanovil velkým (hlavním) vladařem, ostatní dva podřídil svrchovanosti prvního syna. Napomínal je pak, aby jeden proti druhému nečinili rozbroje, a ukázal jim takový příklad: Vzal a svázal tři pruty a podal je prvnímu synovi, aby je zlomil. Když tomu nestačily síly, dal je opět druhému a podobně i třetímu. Potom rozdělil ty tři pruty a dal je třem po jednom. Oni je vzali a na příkaz, aby je zlomili, ihned je přelomili. A tímto příkladem je napomenul a pravil: ,Zůstanete-li svorni a v lásce nerozlučitelní, nepřátelé vás nebudou moci porazit a podřídit. Povstane-li mezi vámi svár a řevnivost a rozdělíte-li se ve tři vlády, nepodléhajíce prvému bratrovi, zahubíte se navzájem a sousedními nepřáteli budete zcela zničeni!' Když pak po Svatoplukově smrti setrvali v míru jeden rok, vznikl mezi nimi svár a roztržka a jeden proti druhému pozvedli vnitřní válku…"

Moravský král Svatopluk varuje své syny před nesvorností. Ilustrace Jan Goth

Z údajných tří Svatoplukových synů známe dva – Mojmíra II., který se stal po otcově smrti vládcem Velké Moravy, a Svatopluka II., jenž dostal do správy údělné nitranské knížectví. V některých písemných pramenech však bývá zmiňován jako druhý jakýsi Preslav, prý syn druhé Svatoplukovy manželky Svatožizny. Tento Preslav údajně založil Bratislavu, původně nazývanou Preslavgrad, v latinských rukopisech uváděnou jako Brezalauspruc, a podle legend by měl být dokonce totožný se sv. Ivanem, bájným poustevníkem z lesů kolem Berounky.

Ale povězme si ještě druhou pověst o králi Svatoplukovi, kterou vylíčil Kosmas ve své Kronice české: „Téhož roku (míněn je rok 894) Svatopluk, král moravský – jak se všeobecně vypravuje – zmizel uprostřed svého vojska a nikde se již neobjevil. Pravda však je, že přišed sám k sobě uznal, že nespravedlivě a jaksi zapomněv dobrodiní pozdvihl zbraně proti svému pánu, císaři Arnulfovi (Arnulf samozřejmě nebyl císařem, ale jen východofranským králem), jehož synu byl kmotrem a jenž mu podrobil nejen Čechy, ale i jiné země odtud až k Odře a odtamtud do Uher a k řece Hronu. Želeje toho, za temna půlnočního vsedl, nikým nepozorován, na koně, projel svým táborem a uchýlil se na jedno místo na stráni hory Zobor, kde kdysi s jeho podporou a pomocí vystavěli tři poustevníci ve velikém a nepřístupném lese kostel. Když tam dojel, na skrytém místě v tomto lese zabil koně a svůj meč zahrabal do země. Na úsvitě přišel k poustevníkům, aniž poznali, kdo jest, i byl po mnišsku oholen a oblečen v roucho poustevnické. A pokud žil, zůstal od nikoho nepoznán, teprve když již poznal, že se blíží smrt, zjevil mnichům, kdo jest, a potom hned umřel…"

Příběh kajícího se panovníka, který opouští své vladařské křeslo a odchází před smrtí do kláštera, patřil ve středověku k oblíbeným literárním rekvizitám dokazujícím nadřazenost moci církevní nad světskou. Nehledě na to, že se i takové případy stávaly. Připomeňme si například bulharského cara Borise I. na konci 9. století, či později, v 16. století, římského císaře a španělského krále Karla V. O údajném Svatoplukově pobytu v klášteře sv. Hippolyta na hoře Zoboru u Nitry se zmiňují také tzv. Saský letopisec a autor první veršované české kroniky zvaný Dalimil.

Řeknete si možná, že jsou to jenom pověsti. Nicméně historici dobře vědí, že každá pověst obsahuje jisté pravdivé jádro. Však také motiv údajného Svatoplukova pokání, jímž snad chtěl omluvit své chování vůči arcibiskupu Metodějovi, posloužil archeologům pokoušejícím se identifikovat jeho hrob. Kde je, kde ho mají hledat? Tahle záhada nedává spát mnohým profesionálním i amatérským badatelů.

Dávný Velehrad není radno ztotožňovat s Velehradem nynějším. Cisterciácký klášter na úpatí Chřibů, kde se každoročně na cyrilometodějský svátek koná slavná pouť, založil až v roce 1205 moravský markrabě Vladislav Jindřich, bratr českého krále Přemysla Otakara I., Velehrad, původně Veligrad. Tak se totiž zřejmě jmenovalo nynější Staré Město u Uherského Hradiště.

O první místo mezi velkomoravskými městy se hlásí také hradiště Valy u Mikulčic, rozkládající se na ploše zhruba dvou set hektarů, přičemž uprostřed, jak zjistili na základě svých vykopávek archeologové, se nacházela šestihektarová akropole s knížecím palácem a trojlodní bazilikou, největším velkomoravským kostelem vůbec. Objevitel tohoto hradiště profesor Josef Poulík pokládal tuto trojlodní baziliku za Metodějův chrám. Jeho pokračovatel docent Zdeněk Klanica pak právě na tomto hradišti identifikoval údajný Svatoplukův hrob. Domnívá se, že souvisí se zdejší dvouapsidovou rotundou, v pořadí šestou objevenou církevní stavbou v Mikulčicích, která byla nesporně zbudována za Svatoplukovy vlády a je přímou předchůdkyní podobných svatyní v Čechách pocházejících z 10. a 11. století.

Klanica upozorňuje na hrob umístěný vskutku zvláštním způsobem – přímo pod vchodem do tohoto kostela. To znamená, že všichni věřící, kteří do rotundy vstupovali, museli přecházet přes jeho náhrobní desku. Kdo sám sebe odsoudil k tak zvláštnímu posmrtnému spočinutí? Nepochybně to musel být nějaký významný velmož či bojovník, jak o tom svědčí pár pozlacených bronzových ostruh nalezených v tomto hrobě. Podle docenta Klanici to byl sám moravský král Svatopluk, který prý takovou volbou své hrobky dal najevo, že se chce kát za své údajné hříchy.

Další archeolog profesor Vilém Hrubý je však jiného názoru. Podle něho byl mocný velkomoravský panovník pochován v církevním komplexu v lokalitě Sady u Uherského Hradiště. V letech 1957 až 1964 zde odkryl jak kostel, tak zvláštní s ním spojenou pohřební kapli, v níž byla mohutná hrobka o rozměrech 270 krát 115 krát 145 centimetrů s lidskou kostrou. Jedinou dochovanou výbavu hrobu představovaly dva pozlacené gombíky. Podle názoru profesora Hrubého by mělo jít o spínadla pohřebního roucha, prostého posledního oděvu kajícníka. Tělo nebožtíka spočívalo ve velké dřevěné rakvi pobité čtyřiadvaceti železnými pásy. Jáma hrobu byla vydlážděna pískovcovými deskami a její stěny byly obloženy dřevem.

Nad podlahu pohřební kaple vystupoval kamenný náhrobek, který byl omítnut vápennou maltou. Na jejích zbytcích se archeologům podařilo zjistit fragmenty monumentální malby představující neúplnou polovinu mužské tváře zřejmě nebožtíka uloženého do hrobky. Dotyčný měl delší rovný nos, drobná ústa a mandlově protáhlé velké oči. Neznámí umělci, zjevně kopírující podobné byzantské malby z jihovýchodní Evropy, použili černou, červenou, bílou, šedou či šedomodrou a olivově zelenou barvu.

Mohl tím portrétovaným být Svatopluk? A jsou kosti pohřbené v této hrobce kostmi moravského vládce? Profesora Hrubého trápily tyto otázky řadu let. Ale teprve v roce 1983 požádal předního antropologa, profesora Emanuela Vlčka, známého zkoumáním pozůstatků českých panovníků a také světců, o zhodnocení kosterního nálezu z pohřební kaple ze Sadů u Uherského Hradiště. Kostra bohužel nebyla úplná, ale i tak byl možné dát odpověď na otázku, jaký byl člověk, kterého zde uložili k věčnému spánku. Profesor Vlček dospěl k závěru, že šlo o robustního muže 175 centimetrů vysoké postavy, tedy už na pohled rváče, bojovníka, který zemřel někdy mezi svým 45 až 50 rokem.

Možná se vám zdá těch 175 centimetrů málo, ale v té době to byl nadprůměrně vysoký chlap. Stejně tak délka života přesahuje tehdejší průměr. Podle zbytků lebky se zase dalo soudit, že nebožtík měl protáhlý hranatý obličej s úzkým nosem, což odpovídalo rekonstruované malbě na náhrobku.

Zvláštní na zkoumané lebce je kornoutovitý a nápadně dolů skloněný zevní zvukovod. Profesor Vlček upozorňuje na skutečnost, že podobně utvářený zvukovod má i lebka připisovaná prvnímu známému českému knížeti Bořivojovi. Vzhledem k tomu, že výskyt takového typu zvukovodu je velmi vzácný, v současné populaci je pouze tříprocentní, je taková shoda mimořádně nápadná. Dokonce by se z toho dalo usuzovat, že se jedná o dědičný znak. A ještě něco… Podle profesora Vlčka měli oba zesnulí stejnou krevní skupinu, a to skupinu B. Znamená to snad, že moravský král Svatopluk a český kníže Bořivoj byli příbuzní?

Historik Velké Moravy Lubomír E. Havlík v tom spatřuje možné potvrzení hypotézy, že Bořivoj nebyl českého původu, ale přišel do Čech z Moravy jako Svatoplukem dosazený příbuzný. Možná to byl Svatoplukův mladší bratr nebo synovec! Znamená to snad, že Přemyslovci, jichž je Bořivoj nejstarším známým představitelem, pocházeli z rodu moravských vládců – Mojmírovců?

Podívejme se však na údajný hrob českého knížete Bořivoje. V roce 1911 objevil architekt Kamil Hilbert, který tehdy řídil dostavbu katedrály sv. Víta na Pražském hradě, při stavebně-archeologickém průzkumu základů někdejší svatovítské rotundy dva hroby, označené odborníky jako K 1 a K 2. Ze zprávy, kterou Hilbert o nálezu sepsal, vyplývá, že oba hroby byly překryty souvislou dlažbou rotundy založené knížetem Václavem. Z toho by vyplývalo, že jsou starší než sama svatyně. Podle antropologa Emanuela Vlčka dokonce svatý Václav úmyslně založil svatyni nad těmito dvěma hroby. Znamenalo by to, že zde byly pochovány velice významné osoby.

Podobizna muže na zbytcích omítky z náhrobku hrobu 12/59

v Sadech u Uherského Hradiště po částečné rekonstrukci

Ale které? Mohl by jednou z nich být kníže Bořivoj? V Legendě o sv. Ludmile, označované jako Fuit in provincia Bohemorum (Stalo se v zemi české), se uvádí: „Kníže Bořivoj potom, naplniv šestatřicet let svého života, odebral se z tohoto světa…" Kupodivu v hrobě označovaném jako K 1 byl podle antropologických zjištění pochován muž ve věku mezi 35 až 40 lety. Profesor Vlček z toho usuzuje, že zde byl opravdu pohřben první historicky doložený český a také první pokřtěný kníže Bořivoj.

S tímto závěrem však nesouhlasil známý archeolog, který se věnoval průzkumu Pražského hradu, Ivan Borkovský: „…Oba mrtví byli uloženi do hrobu před vchodem do kaple dlouho po smrti Václavově, mozaika byla nad těmito hroby porušena, nevíme však, s kterou mladší dlažbou byly oba hroby současné." Také další historici Milena Bravermanová a Michal Lutovský popírají, že by hrob K 1 s pozůstatky muže se zvláštním typem zvukovodu mohl být hrobem Bořivojovým. Ve své knize Hroby, hrobky a pohřebiště českých knížat a králů uvádějí: „Za místo uložení Bořivojovy tělesné schránky byl dříve mylně považován hrob odkrytý Kamilem Hilbertem při přestavbě svatovítské katedrály v centrální části původní rotundy sv. Víta. Podle nejnovějších archeologických pozorování byl ale tento hrob (označovaný v odborné literatuře jako K 1) zasypán až v době existence rotundy, je tedy vyloučeno, aby v něm byl pohřben Bořivoj, zesnulý více než dvacet let před započetím stavby kostela…"

Že by tímto závěrem vzala za své hypotéza o úzké příbuznosti moravských Mojmírovců a českých Přemyslovců? Kde se potom vzali dva pohřbení muži – jeden v Sadech u Uherského Hradiště a druhý na Pražském hradě – se stejným velmi vzácným typem zvukovodu a stejnou krevní skupinou? Že by to byla jen náhoda? Antropolog Vlček jako odborník takovou náhodu odmítá. A nám zatím nezbývá než se smířit se zatím nevyřešenou záhadou. Vždyť ani nevíme jistě, zda v Sadech bych pochován právě mocný moravský král Svatopluk. Víme jen, že zde pohřbený muž měl asi příbuzného na Pražském hradě.

MARNÝ ÚTĚK NA TETÍN

Na samém počátku dějin českého státu narážíme na dvě zákeřné vraždy. Obě oběti přitom pocházejí z nejvyšších společenských kruhů. Tou první byla vdova po prvním známém Přemyslovci knížeti Bořivojovi, matka dvou po sobě panujících knížat Spytihněva a Vratislava, kněžna Ludmila. Druhou je pak její vnuk, v době vraždy panující kníže Václav.

V obou případech známe vrahy, respektive ty, kteří si tyto vraždy objednali. Za smrt kněžny Ludmily je odpovědná její snacha a vdova po knížeti Vratislavovi Drahomíra, za Václavovu smrt nese zase odpovědnost jeho mladší bratr Boleslav. Co je však záhadou, respektive v čem tápeme, to jsou motivy obou surových činů. Dodnes o ně vedou spor historikové, o jejich výklad se pokoušejí i spisovatelé a amatérští badatelé. Není divu, vždyť oběťmi vražd jsou první dva čeští světci, nebeští patroni země české, kteří patří k těm nejznámějším postavám našich dějin.

Ludmila přežila jak svého manžela, prvního pokřtěného českého knížete Bořivoje, tak i dva své syny, Bořivojovy nástupce na knížecím stolci, Spytihněva a Vratislava. O Spytihněvově manželce nic nevíme, stejně jako nemáme žádnou povědomost o jeho dětech, měl-li jaké. Zato do dějin výrazně vstoupila choť jeho mladšího bratra.

V roce 906 se zhruba osmnáctiletý Vratislav oženil s kněžnou polabského slovanského kmene Havolanů Drahomírou. Havolané byli nejbližšími sousedy a přirozenými spojenci jiného slovanského kmene, Daleminců či také Glomačů. Právě Glomači si povolali na pomoc proti Sasům Maďary a s jejich výrazným přispěním je skutečně právě v roce Vratislavovy a Drahomířiny svatby porazili.

Smrt sv. Ludmily na ilustraci z Velislavovy bible z počátku 14. století

Historik Dušan Třeštík z toho vyvozuje, že zmíněný sňatek mohl s válkou Glomačů se Sasy souviset. Patrně symbolizoval nový spojenecký svazek Čechů s Havolany a jejich nejbližšími sousedy a přáteli Glomači namířený proti rozpínavým Sasům. V rámci závazků vyplývajících z tohoto svazku pak Spytihněv umožnil maďarskému vojsku volný průchod přes Čechy. Z maďarských sídel v Panonské nížině to bylo do středního Polabí, kde se válka odehrávala, právě tudy nejblíž.

V roce 915 tehdy asi čtyřicetiletý Spytihněv zemřel, a protože nezanechal žádné mužské potomky, alespoň o nich není nic známo, vlády se po něm ujal jeho mladší bratr Vratislav. I ten však už

13. února 921 v pouhých třiatřiceti letech skonal. Zůstali po něm dva nedospělí synové, staršímu Václavovi bylo teprve čtrnáct, mladšímu Boleslavovi asi sedm nebo osm let, a čtyři blíže neznámé dcery. A tehdy vlastně začíná rozhodující část příběhu později svatořečené Ludmily.

Vratislavovým nástupcem se měl stát Václav, jenž však ještě nedosahoval plnoletosti, která podle staročeského zvykového práva nastávala „když se brada spe aneb když se lóno chlupatí", tedy asi v šestnácti letech. Václav je tedy sice povolán na knížecí stolec, ale jak praví legendista Kristián, „všichni velmožové, pojavše moudrý záměr, svěřili mladého vévodu i s jeho bratrem Boleslavem Ludmile blahoslavené paměti, služebnici Kristově, na vychování, dokud by s pomocí boží nedosáhli síly dospělého věku". V praxi to znamená, že zhruba jednašedesátiletá Ludmila měla vládnout zemi ve Václavově zastoupení.

Už jednou byla Ludmila v podobném postavení, a to po smrti svého manžela Bořivoje. Zatímco tehdy zřejmě vystupovala jen v zastoupení velkomoravského krále Svatopluka, nyní měla víc než zdatnou soupeřku, svou snachu, asi třicetiletou kněžnu vdovu Drahomíru. Ta se jistě zcela samozřejmě domnívala, že by měla vládnout sama. Obě vdovy se neshodly už v názoru na Václavovu výchovu. Jeho knížecí otec ho totiž poslal na hradiště Budeč, kde žila Václavova babička Ludmila, učit se číst a psát latinsky. Zde ho zřejmě vyučoval kněz zmiňovaný v legendách jako Učeň nebo Pavel. Podle Kristiána to prý byl Ludmilin důvěrník. Drahomíra v této souvislosti vytýkala své tchyni, že z Václava dělá spíše mnicha než knížete.

Po Vratislavově smrti se rozhořel mezi oběma ženami otevřený boj o moc. K všeobecnému překvapení však sama Ludmila brzy ustoupila a zřekla se vlády. Legendista Kristián jí s odstupem času vsunul do úst následující promluvu k Drahomíře: „Po žádném podílu na tvé vládě nezatoužila má duše zlákána zlou žádostivostí, ani nechci panovati nad tebou. Vezmi si své syny, a jak je libo, s nimi vládni, mně však dopřej volnosti, abych sloužila všemohoucímu Kristu, na kterémkoli chceš místě."

Poté odjela z Prahy na Tetín, hradiště u dnešního Berouna. Její odjezd byl buď nedobrovolný, nebo se jednalo doslova o útěk. Platí to tím spíše, že Drahomíře Ludmilin pokorný ústup ze scény nestačil a rozhodla se ji zlikvidovat za každou cenu.

Latinská legenda o svaté Ludmile vidí za konfliktem dvou vdov, stejně jako asi o něco málo pozdější legenda Kristiánova, pekelné rejdy: „Tehdy nepřítel lidského pokolení, ďábel, záviděl, že zbožná služebnice boží Ludmila vynikala tolika přednostmi. I konala knížecí matka poradu se svými nespravedlivými rádci a jala se míti v nenávisti svou tchyni Ludmilu. Říkala totiž: ,Proč ona má býti takřka mou paní? Zahubím ji, zdědím všechno, co má, a svobodně budu vládnouti.' …Opustila Ludmila hrad Prahu a přišla na jeden hrádek, který se zove Tetín. Tam pak řečená služebnice boží, předem tušíc budoucí umučení, pevně se utvrdila ve znalostech věcí posvátných a se vzrůstající horlivostí prokazovala dobrodiní chudým, aniž mohla zcela naplniti svou touhu…"

Dřívější historikové spatřovali – ve shodě s legendami – ve sporu obou vdov vlastně svár křesťanství reprezentovaného Ludmilou a doposud přežívajícího tradičního slovanského náboženství, jehož představitelkou byla Drahomíra. Byla přece dcerou knížete v té době ještě pohanských Havolanů.

Jenže Drahomíra jako příslušnice vládnoucího rodu musela jistě alespoň navenek vystupovat jako křesťanka. Vždyť její manžel Vratislav těsně před svou smrtí založil na Pražském hradě baziliku sv. Jiří a ona sama byla zřejmě zakladatelkou hned dvou kostelů – Panny Marie na Budči a sv. Michala na Tetíně.

Někteří starší historikové viděli ve sporu mezi Ludmilou a Drahomírou nikoliv náboženský, ale politický a zejména nacionální konflikt. Např. Václav Chaloupecký píše: „Drahomíra, dcera slovanského Polabí, jež bylo ohrožováno expanzí dynastie saské, nepřála přátelství Čechů s Němci. Raději by viděla český stát po boku pohanských Luticů v zápase proti postupu křesťanského Germánstva. Kdežto Ludmila prý kladla větší důraz na spojenectví křesťanského českého státu s křesťanskou německou říší. Zejména asi s ohledem na nebezpečí ohrožující český stát z Podunají nájezdy ještě kočovných Maďarů."

Počátkem 10. století se však o nějakém Německu ještě nedalo mluvit. Po rozpadu Východofranské říše existovaly na západ od české kotliny svářící se země Bavorů a Sasů. Ludmila se politicky orientovala na Bavorsko. Jenže, jak připomíná Dušan Třeštík, právě v roce 921 přitáhl saský král Jindřich I. Ptáčník k Řeznu a donutil bavorského panovníka Arnulfa, aby se mu poddal.

„Když se o tom dozvěděli v Praze," říká Dušan Třeštík, „muselo to vyvolat více než vážné obavy. Nejnebezpečnějším sousedem Čech bylo přece Sasko, které zlikvidovalo spřátelené Srby, a s tímto Saskem se nyní spojilo Bavorsko, od roku 895 hlavní opora Čech. Obě kněžny nadto měly vlastní osobní důvody k oba vám. Havolanka Drahomíra měla z domova se Saskem své nedobré zkušenosti a Srbka Ludmila musela být znepokojena ještě více. Bylo třeba zaujmout nějaké stanovisko…"

Zatímco Ludmila byla pod vlivem v Praze působících bavorských kněží ochotná přijmout novou realitu, Drahomíra se rozhodla svou tchyni svrhnout a se svými lidmi uskutečnit v Praze státní převrat. Ludmila spěšně odjela na Tetín, který se nachází na cestě z Prahy do bavorského Řezna. Definitivně poražena zatím nebyla, protože měla v Praze zřejmě i nadále své stoupence. Právě kvůli nim se Drahomíra rozhodla Ludmilu zabít a zbavit se jí tak jednou provždy.

Večer či v noci v sobotu 16. září 921 vtrhl oddíl ozbrojenců poslaný kněžnou Drahomírou na Tetín, aniž mu zde kdokoliv kladl odpor. Ludmilská legenda Fuit in provincia Bohemorum líčí samotný průběh vraždy následovně: „Když se pak zešeřilo, řečení ukrutníci zamířivše k jejímu (rozuměj Ludmilinu) obydlí rozrazí bránu a vběhnuvše ke dveřím domu, v němž byla služebnice boží, vylomí veřeje a vejdou dovnitř. I řekla jim: ,Bratři, proč jste přišli s takovou zuřivostí? Cožpak jsem vás neživila jako syny? Své zlato, stříbro a drahocená roucha jsem vám dala, a dopustila-li jsem se nějaké viny na vás, povězte mi!' Oni však nedbajíce mírumilovných slov stáhli ji z lože a vrhli ji na dlažbu. Tu s pláčem jim řekla: ,Zadržte, bratři, maličko, aspoň než dokončím svou modlitbu!' A s rukama rozepjatýma modlila se k Pánu. Domodlivši se, řekla jim: ,Zapřísahám vás, bratři, setněte mne!' To totiž říkala, aby si prolitím krve zasloužila přijetí koruny mučednické. Oni však nesvolili, nýbrž vložili provaz na hrdlo její a zardousili ji. Tak ona, naplnivši ve velké víře a oddanosti jedenašedesát let svého života, odebrala se k Pánu…"

Takřka stejnými slovy popisuje vraždu i Kristiánova legenda. Také podle ní si Ludmila vyprosila od svých vrahů čas, aby se mohla pomodlit.

V popisu celé události nás překvapí zcela neslovansky znějící jména dvou členů Drahomířiny družiny a Ludmiliných vrahů – Tunny a Gommona. Kristián je označuje za „velmože" a „syny nepravosti". Podle Dušana Třeštíka jsou jejich jména germánského původu. Proč je však měla ve své blízkosti jako své důvěrníky právě Drahomíra, která se tak obávala nově vzniklého spojenectví Sasů a Bavorů? Vysvětlení je prosté. Jednalo se o najaté vikingské válečníky, kteří byli v té době v Evropě velmi ceněni.

Urostlým, světlovlasým a modrookým Vikingům, mimořádně schopným vojákům otevírala dveře snad do všech evropských vladařských dvorů, kde bývali najímáni jako žoldnéři, vojenští velitelé či osobní strážci. A právě takové dva nordické obry si zřejmě najala i kněžna Drahomíra, patrně je zdědila po svém muži Vratislavovi, jako své bodyguardy a zabijáky zároveň. O tom, že jejich postavení na přemyslovském dvoře bylo zcela výjimečné, by mohla svědčit i Ludmilina slova pronášená podle legendy těsně před její smrtí. Své vrahy totiž tituluje křesťanským oslovením „bratři" a připomíná jim, že je „živila jako syny" a dala jim své zlato, stříbro a drahocenná roucha. Zkrátka vikingští žoldnéři přišli knížecí rodinu pořádně draho. Zato se vyplatili, tedy alespoň Drahomíře, která se jejich zásluhou zbavila nenáviděné tchyně.

Legendy shodně zdůrazňují, že Ludmila si přála po příkladu svatých mučedníků prolít krev za svou víru, její vrazi jí však nevyhověli a místo toho ji uškrtili. Připomíná to také atribut této mučednice, s nímž bývá zobrazována, a to provaz, popřípadě závoj kolem krku. Podle legendy ji zřejmě Drahomířini atentátníci uškrtili prostě proto, aby nemohla být za svatou mučednici považována. Alespoň to je ten nejjednodušší a nejvíce se nabízející výklad celé záhady. Jak si však ukážeme, možných vysvětlení je víc.

Dušan Třeštík se domnívá, že otázka vražedného nástroje vznikla vlastně záměnou dvou slov. Ve staroslověnštině se totiž používal pro provaz termín „uže", kdežto výraz pro závoj zněl velmi podobně – „ušev". Mohl se tedy snadno z „uže" stát „ušev". Třeštík připomíná, že u starých Slovanů prý bylo uškrcení nebo oběšení smrtí, již podstupovaly vdovy, které se rozhodly následovat svého zesnulého manžela na věčnost a spolu s jeho tělem se nechat spálit na pohřební hranici. Vikingové Tunna a Gommon znali i ze svého prostředí tento obřadní způsob vraždy a chtěli prý Ludmilu jako vdovu poslat za jejím mužem. Jaký by však tento rituál měl smysl více než čtvrt století po smrti knížete Bořivoje? Navíc křesťanství podobné rituální vraždy, stejně jako pálení mrtvého

těla na hranici, zakazovalo a Tunna a Gommon byli stejně jako Ludmila nepochybně věřící křesťané. Vždyť je podle legendy oslovovala „bratři"! S Třeštíkovým zdůvodněním vraždy uškrcením nesouhlasí archeoložka Naďa Profantová, která se spíše kloní ke staršímu názoru historika Rudolfa Urbánka, podle něhož chtěli vrazi Ludmile, známé svou vypjatou zbožností, uškrcením zabránit, aby byla po smrti prohlášena za svatou mučednici. Podle tehdejšího přesvědčení se svatým mučedníkem mohl stát jen ten, kdo prolil krev.  Nicméně Ludmila se světicí stala navzdory tomu, že nebyla při vraždě prolita ani jedna kapka její krve. S tím jaksi Tunna a Gommon nepočítali. A právě tato okolnost nás nutí podívat se ještě jednou na průběh onoho osudného večera 16. září 921.

Sv. Ludmila na rytině ze 17. století pro Ježíše Krista.

Především bych chtěl zdůraznit, že žádný z autorů legend o sv. Ludmile nebyl současníkem této události. Všichni, včetně Kristiána, ji znali jen z vypravování a sami si ji přizpůsobovali požadavkům náboženské legendy. Ve skutečnosti se patrně Tunna a Gommon se svými bojovníky vkradli na Tetín zcela nepozorovaně, což potvrzuje nečinnost zdejší posádky, která měla kněžnu chránit. Ludmilu přepadli ve spánku a z obavy, aby svým křikem nepřivolala pomoc, ji ve vší tichosti uškrtili. A Ludmiliny hlasité prosby k jejím vrahům si autoři legend prostě vymysleli. V té době, kdy znalost čtení a psaní byla vzácností a psaný text byl pro většinu lidí nesrozumitelný, a tím pádem málem posvátný, platilo víc než kdy jindy, že pravda je to, co je psáno, a nikoliv snad to, co se opravdu stalo.

Po Ludmilině smrti Drahomíra chytře otočila – mrtvá tchyně už jí nebyla konkurentkou – a demonstrativně a okázale se před zraky veřejnosti vypořádala s vrahy. Gommon byl na její příkaz zatčen a popraven. V rukou kata skončil i jeho bratr, který se k tomu zřejmě náhodou připletl. Tunnovi se podařilo ze země uprchnout. Pak kněžna Drahomíra, panující v zastoupení nedospělého syna, nechala na Tetíně postavit kostel sv. Michala, kde svou tchyni pochovala. Že by se v ní hnuly výčitky svědomí? Nebo to snad byl jen chladný politický kalkul?

„Když byla bazilika postavena," píše se v legendě Fuit in provincia Bohemorum o nové tetínské svatyni, „všechny, kteří tam vcházeli, přepadla posvátná hrůza, takže se neodvažovali jinak než s největší uctivostí tam vstupovati. Od té doby se na tomto místě objevilo mnoho přeslavných zázraků." V roce 925 pak dal Drahomířin syn a Ludmilin vnuk kníže Václav přenést tělo své babičky z Tetína na Pražský hrad do baziliky sv. Jiří. Tím začal druhý, tentokrát posmrtný příběh kněžny Ludmily jako světice a patronky české země.

ZÁHADA PŘEDVÁNOČNÍ VRAŽDY

Doba prvních přemyslovských knížat byla drsná a hodně krvavá. Jak víme, rukou najatých vrahů skončila manželka prvního pokřtěného knížete Bořivoje svatá Ludmila, stejně tak o něco později její vnuk kníže svatý Václav. Jaromír, prostřední ze synů Boleslava II., byl nejprve vlastním bratrem Oldřichem zbaven zraku, a když se vzdal knížecího stolce ve prospěch svého synovce Břetislava I., byl zavražděn za více než podivných okolností. Podle Kosmovy kroniky prý předák Vršovců, jistý Kochan, „poslal svého kata, a když onen slepec (míněn Jaromír), sedě na záchodě v hodině noční, vyprazdňoval břich, proklál ho ostrým oštěpem zezadu do útrob břišních. A tak spravedlivý muž, kníže Jaromír, zemřel jako mučedník Boží." Zkrátka ani návštěva toalety nebývala v těch pohnutých časech bez rizika.

Jaromírův synovec Břetislav I. měl pět synů – Spytihněva, Vratislava, Konráda, Otu a Jaromíra. Aby se mezi sebou nehádali, ba aby spolu vzájemně nebojovali o právo usednout na knížecí stolec, vyhlásil tak zvaný stařešinský řád. Podle něho se měl stát knížetem vždy nejstarší příslušník přemyslovského rodu.

Kronikář Kosmas cituje jeho údajná předsmrtná slova řečená před jeho knížecí družinou: „…proto vás pro Boha prosím a zapřísahám vás přísahou naší věrnosti, aby mezi mými syny nebo vnuky vždy nejstarší držel nejvyšší moc a stolec knížecí a aby všichni jeho bratři nebo ti, kteří pocházejí z knížecího rodu, byli pod jeho panstvím. Věřte mi, nebude-li jediný správce spravovati toto knížectví, vám předním hrozí ztráta hrdla a veliká škoda lidu."

Břetislav to nepochybně myslel dobře, jenže v jeho době představovalo celý přemyslovský rod jeho pět synů. Potíže nastaly, jakmile se Přemyslovci bujněji rozvětvili. To se pak po knížecím stolci natahoval kdekdo bez ohledu na to, je-li v rodině nestarší, a tudíž má na něj podle stařešinského řádu nárok.

Po Břetislavovi I. se stal knížetem jeho nejstarší syn Spytihněv. Když už po šestiletém panování v pouhých třiceti zemřel, ujal se vlády jako druhý nejstarší Břetislavův syn Vratislav, na knížecím stolci toho jména druhý. Jako první z českých panovníků si vysloužil královský titul, ovšem ještě nikoliv dědičný. Jak se dočítáme v Kosmově kronice, 15. června 1086 v bazilice sv. Víta na Pražském hradě trevírský arcibiskup Egilbert „při slavné mši svaté pomazal Vratislava, oděného královskými odznaky, na krále a vložil korunu na hlavu jeho manželky Svatavy, oblečené v královské roucho". První český král zemřel o šest let později na následky těžkého zranění, které utrpěl při pádu z koně.

Knížetem se po něm stal třetí syn Břetislava I. Konrád, podle moravského údělu, který mu kdysi otec svěřil do správy, nazývaný Brněnský. Vratislav se s ním sice příliš nesnášel, ale jeho nárok na knížecí stolec se nedal jen tak zpochybnit. Konrád však už po sedmi měsících a sedmnácti dnech panování skonal a o svá práva se nyní hlásil Břetislav II. jako nejstarší syn krále Vratislava a jeho druhé manželky Adléty Uherské. Datum jeho narození neznáme. Kronikář Kosmas ho poprvé zmiňuje k roku 1087, kdy mu otec svěřil velení malého oddílu při válečném tažení na Míšeňsku. Břetislav se tehdy příliš nevyznamenal. V parném létě se nechal Sasy překvapit při koupání v Labi a následně vlákat do léčky. Většina mužů z jeho oddílu zahynula a on sám byl lehce raněn na ruce.

O čtyři roky později, když Vratislav I. oblehl svého bratra Konráda v Brně, posměšně připomněl tuto událost královský hofmistr Zderad ze Švábenic a Břetislav ho za tuto urážku nechal zabít. Příběh hofmistra Zderada má několik variant v pověstech. Podle nich nebyl hofmistr zavražděn družinou uraženého kralevice, ale jím samým v čestném souboji. Dokonce známe místo, kde se tak stalo. Na břehu řeky Svitavy, kde končí Křenová ulice, stojí Zderadův sloup, vysoký gotický památník a dnes už trochu pozapomenutá brněnská památka. Údajně byl na jeho místě Zderad nejen zabit, ale i pochován.

Zřejmě ve strachu před otcovým trestem se Břetislav II. vzbouřil a s třemi tisíci bojovníky odtáhl do východních Čech. Když se následně Vratislav II. usmířil s Konrádem a určil ho svým nástupcem, vytáhl Břetislav II. na Prahu. Tváří v tvář přesile však upustil od války se svým otcem a dobrovolně odešel s asi dvěma tisíci bojovníky do Uher. Zdejší král Ladislav I. mu dovolil, aby se usadil u Trenčína.

Jakmile se Břetislav II. dozvěděl, že Konrád Brněnský zemřel, vrátil se okamžitě do Čech. Jak píše kronikář Kosmas, „když přijížděl do hradu Prahy, uvítal ho radostně lid za zvonění v kostelích, veselými reji chlapců a dívek, stojících na rozličných rozcestích, a jejich hrou na píšťaly a bubny. A biskup Kosmas ho sám uvítal s duchovenstvem a velkým procesím v hradní bráně před kostelem Panny Marie a dovedl ho ke stolci. Podle řádu této země byl dosazen na stolec ode všech předáků a dvořanů kníže Břetislav Mladší dne 14. září."

Jedním z jeho prvních činů byl zákaz všech přežívajících pohanských zvyků. Ocitujme ještě jednou Kosmovu kroniku: „…hned při počátku svého knížectví, roznícen jsa velikou horlivostí pro křesťanské náboženství, vyhnal pryč ze země všechny čaroděje, hadače a věštce, rovněž dal pokácet a spálit i háje nebo stromy, které na mnohých místech prostý lid ctil. Též i pověrečné zvyky, jež vesničané, ještě napolo pohané, zachovávali v úterý nebo ve středu o letnicích tím, že přinášeli dary, u studánek zabíjeli oběti a zlým duchům obětovali, dále pohřby, jež se děly v lesích a na polích, a hry, jež podle pohanského obřadu konali na rozcestích a křižovatkách jako pro odpočinutí duší, a konečně i bezbožné kratochvíle, jež rozpustile provozovali nad mrtvými, volajíce prázdné stíny a majíce škrabošky na tvářích, tyto ohavnosti a jiné bezbožné výmysly vyplenil ten dobrý kníže, aby se již budoucně nedály v lidu božím."

Nesporně si tím přidělal četné nepřátele, vždyť křesťanství bylo v Čechách stále ještě především záležitostí vládnoucí elity než širokých vrstev národa. Ostatně mnohé pohanské pověry a zvyky jistě přežívaly i nadále. Však i my, lidé počátku 21. století, jsme náchylní věřit třeba v zázračnou moc jmelí anebo šťastně nalezeného jetelového čtyřlístku. Také folklorní tradice masopustních průvodů maškar či vynášení Morany nejsou ničím jiným než pozůstatkem dávných, ještě předkřesťanských obřadů. Mohl mít útok na staroslovanské kulty nějaký vliv na další osud knížete? Kdo ví?

Náhrobek knížete Břetislava II. ze svatovítské katedrály

Třebaže Břetislavovi bylo v době nástupu na trůn už zhruba pětatřicet, poprvé se oženil až v roce 1094. Jeho manželkou se stala asi devatenáctiletá Luitgarda, dcera bavorského hraběte Aschwina z Bogenu. Narodil se jim jediný syn, po otci pojmenovaný Břetislav. Hned v druhém roce své vlády vpadl do Slezska ve snaze vymoci si na polském knížeti Vladislavu Heřmanovi placení už dříve dohodnutých poplatků. V roce 1096 svůj útok zopakoval, zmocnil se přitom Kladska, dal rozbořit hrad Bardo nad Nisou a východně od něj nechal postavit nový hrad Kamenec, aby zajistil novou hranici knížectví. Právě tehdy pojal podezření, že předáci Vršovců Božej a Mutina vyjednávají za jeho zády s nepřítelem, vyhnal je ze země a zabavil jejich majetek.

To však nebyly jediné potíže, s nimiž se musel doma potýkat. S velkou nedůvěrou sledoval jednání synů svých strýců a někdejších moravských údělníků Konráda a Oty. Neváhal a v roce 1097 preventivně vytáhl spolu se svým bratrem Bořivojem II. na Moravu. Zde dal zajmout nejstaršího syna Konráda Brněnského Oldřicha a věznil ho v Kladsku. Právě zmíněného Bořivoje II. hodlal v rozporu s platným stařešinským řádem učinit svým nástupcem. Když byl Břetislav II. po Velikonocích roku 1099 pozván ke dvoru císaře Jindřicha IV. do Řezna, vyprosil si na něm, jak píše Kosmas, „aby dal jeho bratru Bořivojovi praporec a aby označil všem Čechům, kteří s ním přišli, že po jeho smrti má být vyzdvižen na stolec bratr jeho Bořivoj".

Porušením stařešinského řádu rozpoutal Břetislav II. tu skrytou, tu otevřenou dlouholetou rodovou válku, která nadlouho ochromila celé Čechy. Slavný dějepisec František Palacký poznamenává: „Historie vede těžkou žalobu na Břetislava II., že první snažil se zrušit zákon posloupnosti na trůnu, vynesený dědem jeho Břetislavem I. Mělť zajisté po něm panovati Konrádův syn Oldřich jako věkem nejstarší mezi tehdejšími Přemyslovci: on ale obmýšlel již za živobytí svého prostředky, kterak by bratru svému Bořivojovi dopomohl hned po sobě na trůn… Také páni čeští, jejichž otcové potvrdili přísahami svými onen zákon, měli nesvoliti ke křivdě té, jakkoliv veliká byla jejich k Břetislavovi a bratřím jeho láska. Nemesis neváhala dlouho a pomsta její stihla je samy i děti jejich."

Po návratu z Řezna se Břetislav II. vydal na moravsko-uherské pomezí, kde „na poli, jež slove Lučsko", jednal s uherským králem Kolomanem. Při zpáteční cestě přes Brno zbavil Břetislav II. Konrádovy syny Oldřicha a Litolda jejich údělů a předal je Bořivojovi. Litold před ním uprchl do Rakous, odkud pak se svým bojovníky napadal území jižní Moravy. Břetislav ho proto následujícího roku (1100) oblehl v rakouském hradu Raabs, který Litold předtím lstí odejmul hraběti Gottfriedovi. Teprve po šestitýdenním obléhání se posádka hradu vzdala, ale Litold znovu uprchl.

Před Vánocemi roku 1100 si Břetislav II. vyjel do knížecího dvorce Zbečno, ležícího v lesích kolem řeky Berounky, aby se zde věnoval lovu. Zřejmě měl tušení nebo informace, že se proti němu cosi chystá. Jinak by si při obědě nepřisedl k jednomu ze svých lovců jménem Kukata, který seděl nedaleko od něho za čtvrtým stolem. Jejich rozhovor reprodukuje ve své kronice Kosmas: „Poslyš, Kukato, myslíš, že nevím, že je mezi vámi někdo, který mne hodlá zabíti?" Takhle položená otázka naznačuje, že zmíněný Kukata musel patřit mezi domnělé spiklence. Jenže tváří tvář svému knížeti se samozřejmě nemohl přiznat. Proto tento „člověk vznětlivý v řeči", odpověděl pohoršlivě: „Bůh to daleko odvrať a oko tvé ho nelituj, ať jen hodně brzy zahyne, kdo takové věci strojí." Knížete tím však nijak neuklidnil, protože si v odpověď takřka odevzdaně povzdechl: „Ach, dobrý muži, nikomu není dopřáno, aby od sebe odvrátil neodvratný osud."

Osud potkal českého knížete Břetislava II. krátce nato 20. prosince 1100. „…Když se v noci již vracel", píše kronikář Kosmas, „vyšli mu naproti služebníci se svítilnami a pochodněmi. A vtom Lork, bezbožný lotr, poslaný od ďábla, vyskočil z úkrytu, maje meč po boku, a vší silou bodl knížete loveckým tesákem přímo do útrob. A nejinak padl kníže do bláta, než jako by z nebeských výšin se jasná jitřenka snesla…"

Na útěku prý vrah spadl do jámy vymleté předchozími dešti a údajně přitom nalehl na vlastní meč tak nešťastně, že se vážně zranil. Družina knížete ho dostihla a na místě ubila. Poté uřízla Lorkovi hlavu a přivezla ji na Zbečno zřejmě ukázat těžce raněnému knížeti.

Proč Lork vraždil? Kdo si ho najal? Mohli mít na smrti knížete zájem pohanští čarodějové a věštci, které Břetislav II. vyhnal ze země? Podle jiné verze se jednalo o mstu Vršovců za vyhnání jejich předáků Mutiny a Božeje. Toto tvrzení se prý tehdy, jak dokládá Kosmas, rozneslo mezi lidem. Stejně tak mohli mít v atentátu prsty jím z Moravy vyhnaní bratranci Oldřich a Litold. Dokonce je možné, že onen Lork měl spoluspiklence přímo v knížecí družině, kteří ho pak zabili jako nepohodlného svědka.

Umírající Břetislav II. se stačil vyzpovídat, poplatek z Polska nařídil dát českým klášterům a nakonec měl říci: „Mému synáčkovi dejte loveckou trubku mou a kopí, ostatní, co Bůh v své moci mi uložil, mně nepřísluší, abych mu dal." Zemřel v noci na 22. prosince 1100. Pohřben byl podle kronikáře Kosmy „na hřbitově kostela svatého Václava (míněna bazilika sv. Víta) venku před dveřmi nalevo". Později byly jeho ostatky přeneseny dovnitř chrámu a v době Karla IV. uloženy pod kamenným náhrobkem z dílny Petra Parléře.

POMSTA ZA MASAKR VRŠOVCŮ?

Než si začneme vyprávět o knížeti Svatoplukovi (pozor, nepleťme si ho se stejnojmenným vládcem Velké Moravy, o němž jsme hovořili v první kapitole), musíme si něco říci o rodu Vršovců. „Rod nenávistný a pokolení zlé," tak je tituluje kronikář Kosmas a my se s odstupem mnoha staletí ptáme, zda oprávněně. Vždyť o Vršovcích toho mnoho nevíme a i to málo, co víme, je zřejmě jen výslednicí přemyslovských pomluv a všestranného špinění. Dějiny píší vítězové a kronikář Kosmas, který nám o Vršovcích zanechal svědectví, byl přece na straně vítězů, tedy v Čechách panujících přemyslovských knížat. Jejich vítězství pak mělo podobu vyvraždění celého rodu Vršovců v roce 1108. Bylo to vítězství takříkajíc totální, proti kterému se už nedá nic namítat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivná úmrtí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.