© Felix Krumlowský

© Nakladatelství Petrklíč s. r. o.

ISBN (tištěné) 978-80-7229-186-1
ISBN (ebook) 978-80-7229-288-2

Poděkování

Někteří autoři mívají ve zvyku na úvod svých knih děkovat těm, kteří jim byli radou a skutky nápomocni při psaní. Povzbuzen jejich příkladem činím tak i já, a proto děkuji svým vnoučatům Péťovi a Aničce, že mě vždy svým štěbetáním dokázala vrátit z dávných dob, do nichž jsem byl ponořen, do století jednadvacátého. Dále děkuji našemu kocouru Matesovi, že mi nepřekousal kabely u počítače, ačkoliv v případě telefonu se mu to již dvakrát povedlo.

F. K.

ÚVODEM

Historie je děvka prodejná. Klidně se podvolí každému, kdo se ji pokusí znásilnit. A protože lidská paměť je krátká a lidé navíc zapomětliví, přepisujeme si dějiny, jak je komu libo. Není pak divu, že takový Robin Hood či Juraj Jánošík jsou národními hrdiny v prvním případě Angličanů, v druhém Slováků, ačkoliv to byli obyčejní loupežníci, kteří si nezasloužili nic jiného než šibenici. A navíc ten skvělý Robin pravděpodobně ani nežil. Ale co chcete, když se jednou dočtete o císaři a králi Karlovi IV., že to byl zlý feudál, vykořisťovatel a tmář, kdežto zase jindy je považován za osvíceného Otce vlasti či dokonce, bez ohledu na francouzsko-německý původ po tatínkovi, největšího Čecha všech dob. A to vám dokonce stvrzují i profesionální historikové, kteří se zpravidla tváří, že jsou dějiny jejich vlastnictvím a běda, když jim do jejich výkladu začne fušovat náležitě nepoučený amatér.

Jenže i ten největší český historik, na rozdíl od Karla IV. nazývaný Otcem národa, František Palacký měl jen prešpurské, pardon dnes bratislavské, lyceum a o univerzitním vzdělání se leda mohl nechat vzdát. Tehdy to však nikomu nevadilo, a tak mohl napsat Dějiny národa českého v Čechách a na Moravě, k nimž se ještě dneska odvoláváme jako k hlavnímu prameni poznání našich dějin.

Zkusme si položit otázku, co vlastně historií hýbalo, co jí uvádělo do pohybu? Co měnilo hranice států a říší, vznik a zase zánik celých kultur, rozsah dovedností a znalostí? Byla to touha po poznání, touha po moci a bohatství, nebo snad lidská nesnášenlivost a lenost? Ode všeho trochu, ale – ať se nám to zamlouvá nebo ne – tuze výraznou roli hrála také láska a sex. Vždyť copak by došlo k válce o Tróju, kdyby syn trójského krále Paris neunesl překrásnou manželku spartského krále Helenu? Možná namítnete, že deset let trvající trojská válka se vůbec nekonala. Snad máte dokonce pravdu, kdo ví, ale zdá se mi však takový důvod k válce mnohem věrohodnější než všechny ty řeči o božích, ekonomických či politických zájmech. Vždyť třeba hrabě Štěpán z Blois se kdysi přidal k první křížové výpravě do Svaté země jen proto, aby unikl z dosahu své hašteřivé manželky. Když však zjistil, že takové obléhání Antiochie je mnohem svízelnější záležitostí, raději zase pelášil zpátky domů na svůj hrad.

Knížka, kterou právě držíte v ruce, je doslova a do písmene o prolíbaných dějinách. Pokud se vám takové téma zdá příliš bulvární, klidně ji zase můžete odložit. Ale lásku a sex s tím z historie nevymažete. A vám, co jste přes mé varování u knihy zůstali, mohu slíbit vypravování o slavných postavách minulosti, s nimiž city a vášně cloumaly tak, že to navzdory tvrzení sice seriózních ale nudných historiků, zanechalo v dějinách viditelnou stopu. Jednotlivé kapitoly jsou různě dlouhé a to z jednoho prostého důvodu – abyste snad při čtení nezačali zívat. Kdo chce, může klidně delší kapitolu přeskočit a louskat si tu kratší. Navíc každou kapitolu doprovází taková krátká pojednání či, dá se říci, slovníková hesla, která vám určitou dobu a osobnost více přiblíží. Na závěr jako malý bonus jsem zařadil malé dějiny lásky a sexu v datech. Ostatně vědět, kdy asi žil Ovidius nebo Casanova, jaksi patří k všeobecnému vzdělání.
V každém případě se s tím můžete pochlubit v dámské či naopak v pánské společnosti a získat si tak nějaký ten bodík v očích vyvolené či vyvoleného navíc.
A teď už se opravdu můžete pustit do čtení. Pro zábavu, pro potěšení nebo i pro poučení. Jak je ctěná libost.

SAPFÓ
NAZVALI JÍ DESÁTOU MÚZOU

Proč se vlastně homosexuálně orientovaným ženám říká lesbičky či lesby? Toto označení je odvozeno od řeckého ostrova Lesbos v Egejském moři, kde zhruba v letech 620 až 557 před naším letopočtem žila údajně homosexuální básnířka Sapfó. Právě ona prý byla jakousi průkopnicí lásky mezi ženami. Bylo tomu skutečně tak?

Ve starověkém Řecku muži nepovažují ženy za sobě rovné, ba dokonce je mají za nebezpečné. Zášť a předsudky vůči nim jdou tak daleko, že mají zakázaný přístup na většinu bohoslužeb a náboženských slavností.

Ženy si proto vytvářely vlastní kulty a obřady. Na ostrovech v Egejském moři a v řeckých koloniích v Malé Asii (dnešní Turecko) se každý rok pořádají noční slavnosti, jichž se smí účastnit jen ženy a dívky. Bývají při nich oblečeny pouze do jeleních kůží, mívají rozpuštěné vlasy a jejich rituály většinou vrcholí skupinovými sexuálními orgiemi. Na slavnosti bohyně Démétry Mysie v Pellene je zakázán přístup nejen mužům, ale také samcům jakéhokoliv zvířecího druhu. Ocitne-li se náhodou takové zvíře v prostoru, kde se konají noční obřady, ženy ho rituálně usmrtí.

Některé z těchto slavností, například oleie v Orchomenu, thyiady v Delfách, dionýsiady ve Spartě či Ienaie v Iónsku se konávaly v měsíci setí a prokazatelně souvisely s pradávnými zemědělskými obřady, které měly zajistit bohatou úrodu. Už devět dní před slavnostmi měly ženy zapovězen jakýkoliv styk s muži.

První den slavnosti končil vzájemným šleháním metlami a milováním, druhý den se všechny ženy a dívky nahé koupávaly v moři, třetí den patřil tanci, čtvrtý den býval půst a konečně pátý byl zasvěcen kaligeneii, tedy panenskému plození pěkných dětí. I když si s odstupem času dost dobře nedokážeme představit, oč se přitom asi jednalo, jedno víme jistě. Právě z těchto obřadů převzali křesťané myšlenku neposkvrněného početí.

Toto stručné seznámení s antickými ryze ženskými kulty a obřady bylo nezbytně nutné, abychom pochopili prostředí, v němž žila Sapfó, proslulá básnířka, kterou významný filozof Platón (427– 347 př. n. l.) neváhal oslavit následujícím výrokem: „Někteří praví, že Múz je devět; jak málo jsou dbalí! Zde je i Sapfó z Lesbu: ejhle, to desátá jest!"

ODKUD POCHÁZELA SAPFÓ

Narodila se asi v roce 620 před naším letopočtem, možná o nějaký ten rok dříve, v zámožné aristokratické rodině v Mytiléně, hlavním městě ostrova Lesbos, jež bylo podle pověsti založeno bojovnými Amazonkami. Bájné ženy – válečnice jsou nepochybně dalšími kaménky do mozaiky vytvářející prostředí, v němž se tato od útlého mládí velmi nadaná dívka pohybovala. Některé prameny však uvádějí jako místo jejího narození Eressos.

Její otec se jmenoval Skamadrónymos a smíme-li věřit římskému básníku Ovidiovi (43 př. n. l.–18 n. l.), zemřel, když bylo Sapfó teprve šest let. Vyrůstala se třemi bratry. Nejstarší z nich Larichos vykonával v útlém věku pážecí službu na mytilénské radnici, která byla svěřována jen těm nejpůvabnějším mladíkům z nejvýše urozených rodin. Prostřední bratr Charaxos se v dospělosti věnoval obchodování s vínem a ve svých čtyřiačtyřiceti letech se bláznivě zamiloval do hetéry, tedy jakési noblesní prostitutky, Dorichy z Naukratidy, řecké kolonie na egyptském pobřeží.

Doricha byla pověstná svou krásou a také drobnou nožkou. Řecký zeměpisec a dějepisec Strabón (63 př. n. l.–19 n. l.) o ní vypravuje následující legendu, která se možná stala podkladem pro pohádku o Popelce:

„Když se jednou Doricha koupala, odnesl orel jeden z jejích maličkých sandálů do Memfidy, kde padl do klína faraónovi, který právě venku soudil. Pohnut krásou nohy, nechal hledat po celém Egyptě majitelku sandálu. Tak se Doricha stala faraónovou milenkou."

Ve skutečnosti byla Doricha v dětství jako otrokyně prodána na ostrov Samos, kde ji koupil obchodník Jadomon, mimochodem majitel také slavného bajkaře Ezopa, původně rovněž otroka. V šestnácti ji od Jadmona získal další obchodník Xanthes, který ji odvezl do Naukratidy a uvedl jí do společnosti jako hetéru. Vzhledem ke svému půvabu se stala milenkou samotného faraóna, a když se jí nasytil, věnoval jí svobodu a nádherný dům k tomu. Zřejmě někdy právě v té době se s ní seznámil bratr Sapfó Charaxos a chtěl se s ní oženit. Jeho sestra, v té době už asi padesátiletá, se však ostře postavila proti jeho záměru. Jako aristokratka se totiž nemohla smířit s představou, že by se její švagrovou stala bývalá otrokyně.

BÁSNÍK SE STYDĚL VYZNAT LÁSKU

Ale vraťme se v čase zpátky do Sapfina mládí. Dozvídáme se o ní, že měla poměr s básníkem Alkaiem, který jí věnoval verše: „Ó Sapfó, čistá, kadeří violkových a sladce usměvavá!" Prý když se o ni ucházel, celý se roztřásl a vysoukal ze sebe jen: „Rád bych ti něco řekl, ale stud mi brání." Na to mu Sapfó vtipně odpověděla: „Kdybys toužil po věcech ušlechtilých a krásných a jazyk tvůj se nechystal říci něco nepěkného, nejímal by stud tvé oči, ale o věci řádné bys mluvil."

Také Alkaios pocházel z významné aristokratické rodiny z ostrova Lesbos a spolu se Sapfó bývá považován za nejvýznamnějšího představitele nejstarší řecké lyriky. Sluší se dodat, že Alkaios a Sapfó neskládali básně v dnešním slova smyslu, ale vlastně písňové texty. Starořecké verše totiž nebyly určeny ke čtení. Místo toho se veřejně zpívaly nebo recitovaly za doprovodu lyry.

Jak už to tak v životě chodí, citlivý básník Alkaios se nestane Sapfiným manželem. Provdá se totiž za muže zřejmě mnohem praktičtějšího, a to za bohatého obchodníka Kerkila z ostrova Andras. Brzy po sňatku se jí narodí dcera Kleis.

Záhy však do rodinné idyly zasáhne občanská válka. Na ostrově Lesbos vypukne vzpoura, při níž je svržen tyran Myrsil, a následně vzplane boj mezi místními aristokratickými rodinami. Nakonec si svobodní občané ostrova zvolí prostředníka, který má donutit znesvářené strany uzavřít mír a vypracovat ústavu, která by podobným konfliktům v budoucnosti zabránila. Tímto prostředníkem se stává jeden z pověstných sedmi řeckých mudrců – Pittakos z Mytilény, jemuž je připisován výrok: „Všechno má svůj čas."

Vskutku, všechno má svůj čas. Pittakos zdárně splní zadaný úkol, jinak by se asi nestal jedním ze sedmi mudrců, sepíše požadovanou ústavu a po deseti letech vlády na Lesbu odejde do ústraní. Sapfó však mezitím musí do vyhnanství na Sicílii do Syrakus, kam v roce 603 doprovází svého politicky zřejmě příliš angažovaného manžela. Podle některých pramenů se ve vyhnanství dokonce ocitne dvakrát.

Co se s ní v průběhu těch let dělo, není známo. Můžeme se jen dohadovat, že na Sicílii zřejmě pohřbí chotě Kerkila a později se smí vrátit na Lesbos.

UMĚLECKÁ ŠKOLA PRO DÍVKY

Tehdy je jí něco kolem 30 let. Je sice vdovou, ale přitom zralou ženou v takříkajíc nejlepších letech. Usadí se Mytiléně a ve svém domě nazvaném Múseión (Dům múz) založí uměleckou školu pro dívky z takzvaně lepších rodin. Symbolickými ochránkyněmi této školy jsou múzy a charitky, tedy Diovy dcery Aglaiá, Eufrosyné a Thaliá, považované za bohyně půvabu, krásy a veselých slavností.

Přicházejí sem dosud neprovdaná děvčata aristokratického původu, aby se tu především učila hudbě, zpěvu, tanci a poezii. Posláním školy je tedy vlastně příprava mladých žen a dívek na oslavné bohoslužby. Postupem času se sem Sapfó podaří soustředit veškerý umělecký a literární život na Lesbu a Múseión navštěvuje i několik pozoruhodných antických básnířek jako Érinna a Damofila.

Sapfó svým žákyním či družkám věnovala řadu básní, které velmi jednoznačně svádějí k představě intimního vztahu: „Přišlas – jak je to od tebe hezké,/žes u mne zas!/ Přišlas – daleko bylas. Já tesknila po tobě./ Duší planoucí touhy jsi poskytla úlevy." (Překlad této a následujících ukázek Ferdinand Steibitz.) Podobně cosi se zdají vypovídat o žhavé erotice mezi ženami například následující verše: „…na měkkém lůžku nachovém,/ na jemných asijských kobercích/sladces tišila touhu svou po dívkách."

Napovídají snad tyto básně o lásce, kterou my dnes označujeme jako lesbickou? Jak se však srovnávají s jinými Sapfinými verši? „…, marno vše, / já nemohu svůj útek tkát: / ach, štíhlá Kypris zdolala/ mé srdce touhou po chlapci!"

Byla tedy slavná antická básnířka spíš na děvčata, nebo spíš na chlapce? V každém případě právě její Múseión inspiroval filozofa Sokrata (469 – 399 př. n. l.), aby navrhl Platónovi zřízení filozofické školy zvané Akademia, která se stala předchůdcem evropského vyššího a vysokého školství. Sapfó jako zcela výjimečná žena stála vlastně na počátku rozvoje západní vzdělanosti. Ovšem v té podobě, jak ji chápali antičtí Řekové, byla její součástí i láska mezi osobami stejného pohlaví. Sapfó později předává školu svým milenkám Gorgo a Andromedě, Platón pak podobně předává Akademii svým mladým milencům Alexidovi a Diónovi.

Jenže zatímco Sokrates a Platón považovali lásku k chlapcům za jaksi ušlechtilejší vztah než lásku k ženám, Sapfó nedělá mezi homosexuálním a heterosexuálním vztahem žádný rozdíl. V jejích básních nalézáme dvojsmyslné silně eroticky podbarvené verše svědčící o lásce k mužům: „K čemu as, ženichu milý, mám krásně přirovnat tebe?/ K výhonku plnému mízy já nejlépe přirovnám tebe,/neboť jak on se do výše pneš, jsi štíhlý a krásný."

SKOK ZE SKÁLY SI VYMYSLEL OVIDIUS

Sama Sapfó, byť se zjevně ráda pohybuje mezi mladými a půvabnými dívkami, se údajně zamiluje do mnohem mladších básníků Anakreóna a Hippónakta. Její cit je prý opětován a to navzdory tomu, že podle dobových svědectví ona sama přílišnou tělesnou krásou nijak nevyniká. Je to pomenší tmavovláska se snědou pletí, tuctovou tváří, ale zřejmě každého upoutává svou oduševnělostí, kultivovaností a charismatem. V době, která ženám rozhodně není nakloněna, si dokáže zjednat respekt a to nejen svým uměním a aristokratickým původem.

Podle legendy se k stáru zamiluje do urostlého mladíka Faona, a když ji opustí a odpluje na Sicílii, spáchá prý sebevraždu. Údajně skončí svůj život skokem z šedesátimetrové skály na mysu Lefkatas. Místo si nevybere náhodně. Jak vyprávějí starořecké báje, právě z tohoto útesu se vrhla do moře bohyně Afrodita, když nemohla zapomenout na milovaného Adonise.

Ale zda ji Sapfó opravdu napodobila, není jisté. Pravděpodobně je to jen literární výmysl římského básníka Ovidia (43 př. n. l. až 18 n. l.), který o slavné básnířce psal ve svých Listech heroin. Ve skutečnosti zřejmě Sapfó dožila v poklidu uctívána a velebena a zemřela asi v roce 557, jiné prameny uvádějí rok 568 př. n. l. Její současník moudrý athénský státník Solón prý byl dokonce jednou její písní natolik okouzlen, že si přál se ji naučit a zemřít. Že sama k stáru přemýšlela o smrti a posmrtné slávě, svědčí její verš: „Snad si někdo i později na mne vzpomene."

Jenže zatímco antičtí autoři ji velebili, křesťanští spisovatelé na ni více než šest set let po její smrti nenechávali jedinou nit suchou. Sapfó byla podle nich prostopášná a smilná ženština a její verše krajně nemravné. Většina z jejího díla – svatební písně, hymny, modlitby, epigramy, milostné písně a písně přítelkyním – byla v Byzantském císařství spálena v roce 380 a dílo zkázy dokonal papež Řehoř VII. (1020 –1085), který vydal plamenům klasické knihovny v Římě.

Z bohaté Sapfiny tvorby, rozdělené alexandrijskými učenci na devět knih, se nám tak šťastně dochovaly jen zlomky a vlastně jediná celá báseň – óda na Afroditu objevená na papyrových svitcích v Egyptě.

Postupem času nánosů legend přibývalo zároveň s tím, jak se stávala spíše literární nebo divadelní postavou. Připomeňme, že o ní napsali divadelní hry francouzská spisovatelka Germaine de Staël (1766 –1817), rakouský dramatik Franz Grillparzer (1791 až 1872), básnické listy jí věnoval v Praze narozený německý básník Rainer Maria Rilke (1875 –1926) a francouzského hudebního skladatele Charlese Françoise Gounoda (1818–1893) zase inspirovala k sepsání zpěvohry. Ani čeští autoři nevycházejí s prázdnou. Gounoda totiž předešel v Paříži žijící český skladatel Antonín Rejcha, který už v roce 1828 složil operu Sapfó.

S odstupem více než dvou a půl tisíce let bylo o ní vyřčeno a napsáno tolik, že by to normálnímu smrtelníkovi vystačilo ne na jeden ale hned několik životů. Je třeba otázkou, zda všichni zmiňovaní básníci byli opravdu její milenci. Někteří historici se domnívají, že byla s jejich jmény spojována jen uměle a ve skutečnosti se možná ani nesetkali. A tak bychom mohli postupovat bod po bodu. Stejně tak nemá smysl dělat velké závěry z jejích básní. Dochovaly se z nich jenom zlomky, které sice vypovídají o její literární genialitě, ale dost možná nám uniká cosi podstatné z jejich obsahů.

Byla tedy Sapfó lesba? Byla homosexuálně orientovaná? Je nepochybné, že byla vdaná a měla poměr s více než jedním mužem. Na druhou stranu existence její školy Múseión a samotné verše, nemluvě už o nepochybné účasti na ryze ženských náboženských slavnostech, hovoří pro intimní vztahy s jinými ženami. Přední německý sexuolog Ernest Borneman (1915 –1995) se proto asi oprávněně domnívá, že Sapfó byla bisexuálně orientovaná, přičemž ani ženám, ani mužům nedávala výslovně přednost. Je tedy jen ironií osudu, že ostrov, z něhož pocházela a na němž založila svou slavnou múzickou školu, poskytl označení pro homosexuálně orientované dámy.

LÉK NA PŘELIDNĚNÍ?

Mužská homosexualita byla ve starověkém Řecku zcela běžnou záležitostí. Spartský zákonodárce Lykurgos dokonce prohlásil, že „nikdo nemůže být řádným občanem, když nemá v posteli přítele". Spisovatel Lúkiános (120 –180 n. l.) dospěl k závěru, že „manželství je sice nutné, protože udržuje život, ale láska k chlapcům je výsadou moudrých, neboť u žen je nemyslitelná dokonalá ctnost". Podle filozofa Aristotela (383 – 322 př. n. l.) prý mužskou homosexualitu nařídil krétský král Mínos, když řeckým ostrovům hrozilo přelidnění. Někteří historici mají po ruce jiné vysvětlení. Předkové Řeků prý vtrhli jako ozbrojené hordy mužů na jih Balkánského poloostrova (do nynějšího Řecka), kde si podrobili původní obyvatele a znásilnili jejich ženy. Stud z tohoto traumatického zážitku surového páření bez lásky se prý přenášel z generace na generaci a dal vzniknout milostnému ideálu krásných mladíků vlastní rasy.

ŽENY VE STARÉM ŘECKU

Ženy měly ve starém Řecku zcela podřadné postavení. Jejich úkolem bylo především rodit děti a pečovat o domácnost. Však také řecké slovo pro ženu je gyne, což znamená „rodící". Platila zásada, že dobrá žena zůstává stále doma a nikdy nedoprovází svého manžela. Když si muž pozval domů přátele, nesměla se před nimi ukázat a musela setrvat v ženám vyhrazených částech domu. Viděla ho většinou pouze v ložnici a nikdy ho nesměla oslovovat jménem, ale pouze titulem „pane". V Athénách dokonce existovala instituce gynaikomenů, jakýchsi dohlížitelů na ženy, zda se neoddávají nějakým výstřelkům nebo nežijí marnotratně. Protože ženy nebyly rovnoprávné s muži, musely mít bez ohledu na svůj věk po celý život poručníka. Neměly žádná politická práva, nesměly obchodovat ani svědčit nebo vystupovat při soudních procesech.

MÚSEIÓN V ALEXANDRII

Název školy básnířky Sapfó Múseión, středisko múz, později použil egyptský faraón a bývalý spolubojovník Alexandra Makedonského Ptolemaios I. Sótér (366 – 282 př. n. l.). V roce 296 př. n. l. tak nazval nejvýznamnější centrum vzdělanosti antického světa, které založil spolu s filozofem Demetriem z Faléra (350 –283 př. n. l.) v Alexandrii.

Erotický motiv na starořecké keramice

Tvořila ho nejen škola, ale i botanická a zoologická zahrada a především proslulá knihovna, která obsahovala zhruba sedm set tisíc papyrových svitků. Působili zde proslulí řečtí učenci jako matematik Eukleides, astronom a matematik Aristrachos ze Samu, zeměpisec a astronom Klaudios Ptolemaios, spisovatel a dějepisec Zénodotos z Efesu a mnozí další. Právě učenci v alexandrijské knihovně rozdělili dílo básnířky Sapfó do devíti knih.

ALEXANDR VELIKÝ
RADĚJI VÁLČIL, NEŽ MILOVAL

Ještě před svou velkou dobyvatelskou výpravou do Persie navštívil makedonský král Alexandr Veliký (356 př. n. l.– 323 př. n. l.) věštírnu v Delfách. Chtěl, aby mu Pýthie předpověděla, zda jeho tažení uspěje. Jenže věštkyně se zdráhala mu o budoucnosti něco prozradit. Mladý, ani ne dvacetiletý Alexandr ji tedy dovlekl do věštírny Apollónova chrámu násilím. „Jsi nezdolný, synu!" řekla mu přitom Pýthie. Alexandr se spokojeně zasmál. Lepší věštbu si nemohl přát.

Žádný z dobyvatelů lidské historie se v tak krátkém čase nezmocnil tak velkého území jako právě Alexandr. Ani Attila, ani Čingischán, ani Napoleon Bonaparte nebo Adolf Hitler. Snad jenom Stalin a Mao Ce-tung vládli většímu území. Napodobit ho toužil Gaius Iulius Caesar i český král Přemysl Otakar II. Ne náhodou právě za panování „krále železného a zlatého" sepsal nám neznámý český autor veršovaný epos Alexandreis.

Starověký makedonský vládce je v něm vylíčen jako vzor zbožného křesťanského panovníka. Skutečný Alexandr Veliký však takovým vůbec nebyl. Úzkoprsá středověká církev by nepochybně nad ním jako pohanským vládcem zlomila hůl. Vždyť nejenže obohatil beztak početný starořecký pantheon o bohy egyptské a perské a sám se také považoval za boha. Podle legendy nebyl jeho otcem makedonský král Fillipos, ale prý ho matka Olympias zplodila se staroegyptským bohem Amónem, ztotožňovaným s řeckým králem bohů hromovládným Diem. Sám Alexandr tuto pověst s chutí přiživoval, vždyť mu tak dodávala nimbus neporazitelnosti a s ním mu zajišťovala naprostou důvěru a oddanost jeho vojáků.

Řecký dějepisec z 2. století n. l. Arrianos líčí Alexandra následovně: „Vynikal tělesnou krásou, přičinlivostí i bystrostí ducha; byl mimořádně statečný, ctižádostivý a v nebezpečích neohrožený; bohům prokazoval zvláštní úctu. V tělesných požitcích byl co nejzdrženlivější, jenom v duchovních nadmíru dychtiv chvály. Velmi prozíravě dokázal předvídat pravou chvíli, dřív než nadešla, a stejně šťastně uměl ze zjevných okolností vyvodit správný závěr."

TATÍNEK BYL NA ŽENSKÉ

Manželství jeho rodičů není příliš šťastné. Alexandrův otec Fillipos je doslova posedlý ženami a jeho manželka, žárlivá a horkokrevná Olympias, to těžce snáší. Navíc se bojí o nástupnická práva svého syna Alexandra. Podle pověstí prý Fillipovu levobočkovi Arrhidaiovi dávala do jídla po malých dávkách jed, až tím způsobila jeho slabomyslnost. Když se dozví, že se má Arrhidaios oženit s dcerou vládce Kárie, země na jihozápadním pobřeží dnešního Turecka, Pixódara, vyzve Alexandra, aby se o ni sám ucházel.

Fillipos se o tom včas dozví a jednání překazí. Přátele svého syna, kteří jsou do celé záležitosti zasvěceni, pošle do vyhnanství a samotnému Alexandrovi vyhubuje. Je prý pod důstojnost královského syna prosit o dceru barbara, navíc poddaného perského krále.

Po návratu z tažení do Řecka se Fillipos zamiluje do mladičké Kleopatry, neteře svého generála Attala. Protože však patří k přední makedonské rodině, nemůže se stát jeho pouhou konkubínou jako v případě ostatních žen. Král Fillipos se s ní musí oženit, což znamená oficiální zapuzení Olympiady.

Při svatbě pronese generál Attal jako nevěstin strýc přípitek, v němž vysloví přání, aby se Kleopatře brzy narodil syn, skutečný dědic trůnu. Když to přítomný Alexandr slyší, mrští po generálovi svou číši. Notně už opilý Fillipos se chce s mečem vrhnout na svého syna, ale klopýtne a upadne. Jedině to Alexandrovi zřejmě zachrání život. Po této příhodě Alexandr i jeho matka Olympias uprchnou z Makedonie. Teprve po několika měsících zprostředkuje Fillipův přítel Démaratos z Korintu smíření mezi otcem a synem. Samotná Olympias zůstává neoblomná a pokouší se poštvat proti svému bývalému manželovi vládce Epeiru, země na severozápadě dnešního Řecka. Fillipos, aby si ho naklonil, nabídne mu jako nevěstu svoji a Olympiadinu dceru Kleopatru. Dívka má tedy stejné jméno jako jeho nová manželka. Svatby se účastní nejen makedonská aristokracie, ale i předáci řeckých měst spojených v korintském spolku. Ve slavnostním průvodu jsou neseny sochy dvanácti olympských bohů a s nimi jako třináctá socha Fillipova. Za nimi kráčí ve slavnostním rouchu sám Fillipos, pyšný, že se jeho Kleopatře nedávno narodil syn Karan. Náhle však vyběhne z davu mladík s krátkým mečem a makedonského krále několikrát probodne.

Vrah je na místě ubit. Ukáže se, že se jedná o jakéhosi Pausania z rodu Orestiů. Důvodem jeho činu byla zřejmě pomsta. Pausanius byl údajně znásilněn generálem Attalem a domáhal se u Fillipa spravedlnosti. Když mu nevyhověl, rozhodl se ho zabít. Podle další a patrně pravděpodobnější verze stála za atentátem zhrzená Olympiada, která si Pausania najala.

Ve zmatcích, které následují po vraždě krále, se generálové Antipatros a Parmenión postaví za Alexandra a provolají ho králem. Olympiada pak dá pro jistotu zabít maličkého Karana a donutí jeho matku Kleopatru, aby se oběsila.

PANICEM DO TŘIADVACETI

Na rozdíl od svého vznětlivého otce Fillipa si jeho syn a nástupce Alexandr zjevně na ženy příliš nepotrpí. Řecký dějepisec Plútarchos (46 –120 n. l.) o něm tvrdí, že „smyslnými požitky se těžko vzrušoval a přistupoval k takovým věcem s velkým klidem". Podle tohoto autora prý až do bitvy u Issu v roce 333 př. n. l., v níž porazil perského krále Dáreia III., tedy do svých třiadvaceti let, Alexandr nespal s žádnou ženou. Teprve potom si prý na naléhání svých makedonských spolubojovníků vybírá jednu z perských zajatkyň, a to krasavici Barsiné, vdovu po veliteli řeckých žoldnéřů v perských službách Memnónovi. Z jejich vztahu se však až po čtyřech letech narodí v Baktrii syn pojmenovaný po bájném hrdinovi Héraklés.

Dlužno dodat, že právě v bitvě u Issu padlo Alexandrovu vojsku do rukou mnoho významných zajatkyň, mezi nimi i Dáreiova manželka Stateira, považovaná za nejkrásnější ženu celé Asie, a její dvě dcery. Alexandr však s nimi zachází s úctou a nedovoluje nikomu ze svých lidí, aby jim ublížil.

To však neznamená, že by se snad nelíbily. Plútarchos o Alexandrovi výslovně poznamenává, že „když viděl ostatní zajatkyně vynikající krásou a vzrůstem, říkal… žertem, že Peršanky působí bolest očím. A ukazuje tak proti jejich sličnosti krásu své zdrženlivosti a mravní čistoty, propouštěl je jako neživé krásné sochy."

HNED TŘI MANŽELKY

Další a zřejmě poslední ženou v jeho životě byla až Roxana, dcera jednoho ze sogdyjských velmožů Oxyarta, s níž se v roce 327 př. n. l. oženil v Baktře. Podle jedné verze k ní vzplál láskou od prvního pohledu, podle jiné mnohem pravděpodobnější šlo o sňatek z vyloženě politických důvodů. Alexandr si potřebuje naklonit vzpurné Sogdy a jeho svatba se stala vlastně oslavou vzájemného usmíření. Makedoncům se však jeho sňatek s barbarkou příliš nezamlouvá, stejně tak otci jeho milenky Barsiné Artabazovi, který se stal jedním z Alexandrových velitelů.

Ještě hořčejší pilulku musejí Makedonci spolknout v březnu 324 př. n. l. v perských Susách, kde po návratu z Indie Alexandr uspořádá hromadnou svatbu 10 000 makedonských vojáků a perských žen podle perského rituálu. Sám jde příkladem a ožení se hned se dvěma perskými princeznami, se starší dcerou Dareia III. Stateirou (jmenovala se stejně jako její matka) a Parysatidou, dcerou Dareiova předchůdce na perskému trůnu Artaxerexe III. Že už měl za manželku Roxanu, není na překážku, protože v Persii je tehdy polygamie zcela běžná. Historici se však domnívají, že tento dvojsňatek nebyl fyzicky naplněn a byl pouhou politickou formalitou. Zatímco ze svazku s Roxanou známe Alexandrova syna rovněž pojmenovaného Alexandr, z manželství se Stateirou a Parysatidou není znám žádný potomek.

Je zajímavé, že žádný z autorů, kteří popisují jeho slavné tažení, se nezmiňuje, že by se zúčastnil nějakých sexuálních orgií, k nimž samozřejmě při takové výpravě běžně docházelo. Stejně tak není připomenuta žádná z jeho milenek. Dokonce při bujné hostině v dobyté Persepoli, kam jsou pozvány přítelkyně všech jeho hostů, zůstává Alexandr zcela sám. Že by autoři líčení jeho válečného tažení k němu měli až takové ohledy a chtěli ho vypodobnit jako vzor zdrženlivosti? Důvod nápadné sexuální umírněnosti Alexandra Velikého spočíval možná v traumatech z dětství, kdy byl citově velmi vázán na svoji matku Olympias. Těžce prožíval její výbuchy vzteku a žárlivost na četné milenky jeho otce makedonského krále Fillipa. Podobně asi trpěl, když se vášnivá Olympias zcela otevřeně účastnila dionýských orgií, jejichž součástí byly samozřejmě i sexuální hrátky. Pod tímto dojmem zřejmě pro Alexandra dostal pohlavní styk podoby čehosi nepříjemného až zahanbujícího, co přináší jen obtíže a problémy pro nejbližší okolí.

Římský historik a spisovatel z 1. století n. l. Quintus Curtius Rufus ve svých Dějinách Alexandra Velikého o něm uvádí, že „zvyk oddávat se lásce jen v mezích přirozené touhy a rozkoše dosahované jen přípustným způsobem – to byly vskutku ohromné přednosti jeho povahy".

NEJVÍC TRUCHLIL PRO MILENCE

Leckde je možné se dočíst, že Alexandrova umírněnost ve vztahu k ženám byla způsobena jeho homosexuální orientací. Tyto sklony měl ostatně i jeho učitel, nejvýznamnější řecký filozof Aristoteles (384 – 322 př. n. l.). Už citovaný Plútarchos však připomíná Alexandrův zuřivý odpor, když mu jeden z jeho velitelů chtěl koupit jistého krásného mladíka.

Nicméně je třeba přiznat, že velký dobyvatel byl zřejmě zaměřen bisexuálně, jak to ostatně v té době odpovídalo běžným řeckým zvyklostem. Když na podzim roku 324 př. n. l. nečekaně umírá jeho přítel a zřejmě i milenec Héfaistión, Alexandr doslova šílí zármutkem. Odmítá jídlo, opíjí se, lékaře, který o Héfaistióna pečoval, dává ukřižovat, všude zakáže hrát na hudební nástroje, nařídí ostříhat koním a mezkům hřívy a ohony a strhnou cimbuří z hradeb okolních měst. Na Héfaistiónově hrobě v Babylónu přikáže zbudovat mohutný památník – vysokou věž obloženou reliéfy z ryzího zlata. Jakkoliv je jeho žal upřímný, zneužije ho Alexandr k oslavě sebe samého. Vždyť mladík, který s ním, živoucím bohem, patrně sdílel lože, musel být sám připomínán jako takřka polobůh.

Vedle Héfaistióna má zřejmě Alexandr velmi blízký vztah k eunuchovi Bagóásovi, kterého zdědil po perském králi Dareiovi III. Že by tento eunuch poskytoval tělesnou rozkoš jak poraženému, tak vítězi?

Když Alexandr 13. června 323 v necelých třiatřiceti letech v Babylónu umírá, podle dějepisce Diodora Sicilského prý odpoví na otázku, komu odkáže svoji říši, slovy: „Tomu nejlepšímu, protože předpokládám, že mí přátelé uspořádají velké smuteční hry." Netuší přitom, že jeho manželka Roxana s ním čeká syna, který se narodí až po jeho smrti a dostane jméno Alexandr. Právě on se jako dítě stává spolu s Alexandrovým duševně nemocným nevlastním bratrem Fillipem králem, jejichž jménem panuje v asijské části říše vojevůdce Perdikkás a v evropské Antipatros.

Po Antipatrově smrti v roce 319 př. n. l. se chápe moci jeho syn Kassandros, který nechá zavraždit Alexandrovu matku Olympiadu, jeho manželku Roxanu a s ní i jejího syna, dětského krále Alexandra. Obrovskou říši, jakou svět do té doby nepoznal, si rozparcelují diadochové – makedonští vojevůdci, ale nikdo z nich nedoroste Alexandrova formátu.

Alexandr Veliký na fresce z Pompejí

JE ALEXANDR POHŘBEN V BENÁTKÁCH?

Alexandrovo tělo nechal jeden z jeho vojevůdců Ptolemaios převézt do Egypta a pohřbít v Alexandrii, kterou velký dobyvatel sám založil. Britský historik Andrew Chugg se však domnívá, že tělesné pozůstatky Alexandra Velikého dnes odpočívají v bazilice sv. Marka v Benátkách. Církev je totiž omylem považuje za ostatky svatého Marka evangelisty. K této záměně prý došlo, aby se zabránilo zničení rakve slavného dobyvatele za křesťanského povstání v Alexandrii. „Říká se, že obě těla – Alexandrovo i Markovo – byla mumifikována a zabalena do lněného plátna a jedno z nich zmizelo ve stejnou dobu, kdy se to druhé objevilo na téměř přesně stejném místě, totiž v blízkosti křižovatky alexandrijských silnic," tvrdí Chugg.

GAIUS IULIUS CAESAR
POZOR NA PLEŠATÉHO SMILNÍKA!

Určitě nejznámější z římských vojevůdců a státníků byl Gaius Iulius Caesar (102– 44 př. n. l.). Už jen tím, že se jeho jméno stalo vlastně císařským a v Rusku carským titulem, ač sám vládl vlastně ještě republice. Nicméně i tento velký muž své doby, jemuž dodnes vděčíme za to, že náš rok má 365 dní a každý čtvrtý přestupný o den víc, se až příliš často ocital ve vleku svých lásek. Caesar byl bisexuální, byť se o ženy zajímal více než o muže.

Římané o něm uštěpačně roztrubují, že je „manželkou všech mužů a manželem všech žen". Žádná z afér, ať už homosexuálních či heterosexuálních, mu však nikdy neublíží, naopak je dokáže šikovně využít ke své politické kariéře.

Římský dějepisec Gaius Suetonius Tranquillus (75 –150 n. l.) o Caesarovi píše, že „byl vysoké postavy, bílé barvy kůže, údů jako vysoustruhovaných; obličej měl poněkud příliš plný, oči černé a živé…V péči o tělo byl poněkud podivínský, takže se nejen bedlivě dával stříhat a holit, nýbrž i chlupy si vytrhávat, jak mu někteří vyčítali. Nevzhlednou plešatost nesl velmi těžce a zakoušel, že se často stávala předmětem vtipů…"

Když se Caesar po vítězném tažení vrací z Galie do Říma, jeho vojáci posměšně skandují: „Pozor na manželky! Vedem plešatého smilníka."

Caesar byl čtyřikrát ženatý a měl prý nespočet milenek, z nichž nejvýznamnější se stala egyptská královna Kleopatra (69– 30 př. n. l.). Jeho první ženou byla Cossutia, která však pocházela z rodiny pouze jezdeckého stavu. Caesar s ní byl zasnouben ještě jako chlapec. Po rozvodu s ní se oženil s Cornelií, dcerou významného římského politika, čtyřnásobného konsula Cinny. Třetí Caesarovou manželkou byla Pompeia, vnučka diktátora Sully, a čtvrtou Kalpurnia, dcera senátora Lucia Pisona.

MILENCEM KRÁLE NIKOMEDA?

Pompeia byla z nich rozhodně nejemancipovanější. Caesarovi nasadila parohy s Publiem Clodiem Pulchrem a to takovým způsobem, že si o tom povídal celý Řím. Protože ji žárlivý Caesar dával sledovat vlastní matkou, poslala ho z domu pod záminkou, že chce uspořádat slavnost Dobré bohyně, jichž se mohou zúčastňovat jenom ženy, a svého milence pak k sobě propašovala v ženských šatech.

Jenže to už bylo trochu příliš. Caesar sice tentokrát neměl žádné důkazy o její nevěře, přesto se s ní dal rozvést s poukazem, že muž musí od manželky vyžadovat, aby neupadla v podezření. A Publius Clodius Pulcher stejně nakonec skončil špatně. V roce 52 př. n. l. ho kdosi na ulici v Římě probodl. Vraha samozřejmě nikdy nedopadli.

Ve svém mládí se Caesar nevyhýbal ani homosexuálním stykům, zejména pak tehdy, když z toho může mít prospěch. V letech 81 až 78 př. n. l. pobýval v Malé Asii (dnešní Turecko), kde měl dojednat s Nikomedem III., králem Bithynie, zapůjčení jeho loďstva Římanům. Tehdy však, jak píše Suetonius, „uvízl u Nikomeda a roznesla se o něm pověst, že zaprodal králi svou cudnost; tuto pověst oživil, když se po několika dnech vrátil do Bithynie pod záminkou, že má vymáhat peníze, dluhované prý jakémusi propuštěnci, jenž byl jeho svěřencem".

Řečník a filozof Marcus Tullius Cicero (106 – 43 př. n. l.) ve svých listech uvádí, že Nikomedovi sluhové uvedli Caesara do královy ložnice a v purpurovém šatě ho uložili na zlaté lehátko. Když pak v římském senátě jednou Caesar mluví ve prospěch Nikomedovy dcery Nýsy a připomíná dobrodiní, které mu král prokázal, Cicero ho přeruší poznámkou: „Nech toho, prosím tě, vždyť je obecně známo, co on dal tobě i co ty jsi dal jemu."

Zdá se však, že Caesara přece jen více než muži přitahují ženy. Suetonius o něm píše, že „byl značně smyslný a mnoho vynakládal na ukájení svých choutek". Caesar prý svede mnoho vznešených žen, mimo jiné také Tertullu, manželku svého spoluvládce Marka Crassa (114 – 53 př. n. l.), který se proslavil porážkou Spartakova povstání, a Mucii, choť Gnaea Pompeia (106 – 48 př. n. l.), původně rovněž Caesarova spoluvládce, později protivníka v občanské válce.

Nejvíce prý však miluje Servilii, matku Marka a Decima Bruta, kteří se pak v roce 44 př. n. l. podílejí na Caesarově zavraždění. Už za svého prvního konzulátu jí koupí perlu za šest miliónů sesterciů (1 sestercius představoval tehdy zhruba 200 gramů stříbra) a z veřejných dražeb jí přiřkne obrovské statky za minimální cenu. Servillia se mu za to odvděčí i tím, že mu dohodí svou vlastní dceru Tertii.

SETKÁNÍ S KLEOPATROU

Nejznámější Caesarovou láskou je však Kleopatra, dcera egyptského krále Ptolemaia XII., potomka někdejšího stejnojmenného řeckého generála, který si při dělení obrovské říše Alexandra Makedonského zabral Egypt. Už v sedmnácti letech v roce 51 př. n. l. se Kleopatra stává spoluvládkyní svého mladšího bratra a podle egyptské tradice zároveň také manžela, teprve desetiletého Ptolemaia XIII. Za nezletilého chlapce zatím přebírá vládu poručnická rada, jenže to se mocichtivému děvčeti pranic nelíbí.

V Římě zatím propuká občanská válka mezi někdejšími partnery v triumvirátu Caesarem a Pompeiem. Caesar triumfuje, poráží vojsko svého protivníka v pozemní bitvě u Farsala v severním Řecku a Pompeius prchá do Egypta. Tady se rádci Kleopatřina bratra a spoluvladaře Ptolemaia XIII. eunuch Potheinos, učitel rétoriky Theodotos a vojevůdce Achillas zmocní vlády a vyženou Kleopatru. Pompeiovi sice slíbí azyl, ale hned v alexandrijském přístavu ho surově zavraždí.

Krátce nato přistává v Alexandrii s nevelkými vojenskými silami sám Caesar. Živého Pompeia však už nezastihne. Místo toho mu Ptolemaiovi rádci přinášejí jako dar jeho useknutou hlavu. „Při pohledu na Pompeiovu hlavu Caesar hořce plakal," uvádí římský dějepisec Cassius Dio (155 – 235). „Připomínal, že mrtvý byl jeho zetěm, vypočítával všechny služby, které si vzájemně prokázali. A pokud jde o ty, kteří zabili Pompeia, nejenže k nim nepociťoval žádnou vděčnost, ale ještě je prudce obviňoval…"

A právě v té chvíli se na scéně objevuje Kleopatra. Podle dějepisce Plútarcha (46 –120 n. l.) prý „ihned potom pozval k sobě diktátor (Caesar) potají Kleopatru, která dlela mimo Alexandrii. Královna si vzala s sebou jediného přítele, Apollodóra Sicilského. Vstoupila do malého člunu, a když se už stmívalo, přistála u královského paláce. Poněvadž bylo nemožné, aby vešla nepozorována, vklouzla do lůžkového vaku a natáhla se v něm; Apollodóros vak ovázal řemením a pronesl ho branou; dostal se s ním až do Caesarova pokoje. Tento nápad Kleopatry se Caesarovi zalíbil; dívka projevila odvahu a dokázala, že si ví rady v každé situaci. Pak ho okouzlil také další rozhovor, který s ním vedla s velkým půvabem. Všechno to způsobilo, že se snažil smířit sestru s bratrem; od této chvíle měli opět kralovat společně…"

I Cassius Dio potvrzuje Plútarchovo vyprávění, ovšem v jedné věci se od něho odlišuje. Podle něho totiž nezve k sobě Kleopatru Caesar, ale pozve se k němu zcela nečekaně sama, což je jistě pravděpodobnější. Vždyť Caesar přece Kleopatru do té doby vůbec neznal. Sama Kleopatra však vycítí v Caesarově příchodu svoji šanci. Tajně se vrací do Alexandrie a buď v lůžkovém vaku nebo podle další romantičtější verze dokonce zabalená ve srolovaném perském koberci pronikne až do Caesarovy ložnice. Pak už vše záleželo jenom na ní a její schopnosti okouzlovat muže a podmaňovat si jejich srdce.

Však také Cassius Dio o ní napsal tato oceňující slova: „Byla krásná a vyzařoval z ní půvab mládí. Měla okouzlující hlas a byla výtečnou společnicí. Není divu, že si snadno podmaňovala každého – i muže pokročilého věku a sytého lásky." Římský diktátor dokonale ztrácí hlavu, zamiluje se do Kleopatry a prohlásí ji královnou Egypta.

Jenže změněná situace nevyhovuje rádcům Kleopatřina bratra. Eunuch Potheinos vyzve Achilla, aby vzbouřil egyptskou armádu proti Římanům, kteří Kleopatru znovu dosadili na trůn. V kritické situaci rozkáže Caesar zapálit všechny lodě v přístavu i v loděnici. Pozdější antičtí autoři uvádějí, že tehdy shoří také slavná alexandrijská knihovna. Ale veškeré zmínky o tomto požáru pocházejí až z pozdější doby a někteří historikové se proto domnívají, že ve skutečnosti jde o omyl. Caesarem založený oheň prý tehdy knihovnu nezasáhl. Zřejmě ji zničili až Arabové při svém vpádu do Egypta v 7. století.

V průběhu dalších bojů uteče z královského paláce k egyptskému vojsku Kleopatřina mladší sestra Arsinoé. Caesar se obává, aby eunuch Potheinos nezařídil útěk samotného krále Ptolemaia a proto dá intrikujícího rádce zavraždit. Nakonec však v zájmu uklidnění bojů mladičkého krále propustí. Ptolemaios XIII. mu sice přislíbí, že se zasadí o konec války, jakmile však přešel na druhou stranu, na všechny sliby zapomene.

V té době však už začínají doposud zle tísněnému Caesarovi přicházet posily po souši ze Sýrie i po moři z Řecka, což zcela změní válečnou situaci. Římské legie nečekaně zaútočí na hlavní vojenský tábor Egypťanů a po urputném boji ho dobývají. Král Ptolemaios XIII. uteče na jedné z lodí, přetížené plavidlo se však potopilo a mladičký panovník zahynul.

Vítězný Caesar se 27. března roku 47 př. n. l. vrací do Alexandrie. Znovu potvrdí Kleopatru jako královnu a jejího dalšího mladšího bratra, teprve desetiletého Ptolemaia XIV. určí jako spoluvladaře. Kleopatřina mladší sestra Arsinoé zatím putuje do Říma jako zajatkyně.

Proč se Caesar zachová tak velkoryse k poražené zemi, kde málem přišel o život? Proč po svém vítězství Egypt definitivně nepřipojil k římské říši jako další provincii? Nepochybně na tom měla svou zásluhu jeho milenka Kleopatra.

Tři měsíce po skončení alexandrijské války porodí egyptská královna syna. Pochopitelně dostane jméno Ptolemaios a kdo je jeho skutečným otcem jistě každému napoví chlapcovo druhé jméno – Caesar. Obyvatelé Alexandrie mu říkají jednoduše Caesarion tedy Cézarek.

Kleopatra nevydrží bez Caesara dlouho. Už v létě roku 46 př. n. l. přijíždí se svým synkem Caesarionem v doprovodu svého bratra Ptolemaia XIV. do Říma. Oficiálním důvodem její cesty do Říma je uzavření spojenecké smlouvy mezi oběma státy, neoficiálním, jak si o tom povídalo celé město, setkání s milencem – diktátorem.

Caesar ubytuje egyptskou královnu v honosné vile na pahorku Janikulu na pravém břehu řeky Tiberu. Dnes v těchto místech stojí známá renesanční Villa Farnese. O tom, že je do svůdné Kleopatry stále zamilován, svědčí především její zlatá socha, kterou nechá vztyčit v novém chrámu bohyně Venuše a která vyvolala mezi Římany velké pohoršení. Vždyť vládkyni nedávno poraženého státu tím povýšil na úroveň římských božstev. A že tím naopak poníží svou řádnou a nesmírně tolerantní manželku Kalpurnii, snad ani není potřeba dodávat.

SEN O SVĚTOVLÁDĚ

Ale už za dva měsíce po otevření Venušina chrámu musí Caesar znovu vyrazit na válečné tažení. Na Pyrenejském poloostrově mu chystají odvetu za otcovu porážku Pompeiovi synové Sextus a Gnaeus. Egyptská královna však domů nepospíchá a doufá, že se Caesar brzy vrátí. Vrací se však až na jaře roku 45 př. n. l. a samozřejmě jako vítěz. Římský senát mu poté přiznává čestný titul „Imperátor". Zároveň získává právo nosit při slavnostních příležitostech triumfální roucho a vavřínový věnec, kterým si pak tuze rád zakrývá svou pleš. Jeho narozeniny se dokonce stávají státním svátkem a měsíc, kdy se narodil, Quintilis (červenec) byl přejmenován podle jeho rodinného jména na Iulius.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prolíbané dějiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.