© Michaela Košťálová

© Nakladatelství Petrklíč s. r. o.

ISBN (tištěné) 978-80-7229-281-3

ISBN (ebook) 978-80-7229-288-2

Několik slov úvodem

Krásná, sympatická, úspěšná. Tak by se stručně dala charakterizovat Simona Monyová, jejíž život byl zmařen ještě dříve, než se mohla plně rozvinout a předat dalším generacím své slovesné poselství o hodnotách, které by měly přetrvat věky.

Ano, Simona Monyová byla taková. Chtěla rozdávat pohodu a pomáhat lidem v jejich vztazích, a to v širokém slova smyslu. Z jejích knih je patrné, že byla nadmíru pracovitá, všestranná a také dobrosrdečná. Podle všeho se obětavě starala o domácnost a o své syny.

Napsat a pak dostat mezi čtenáře své vlastní knihy v mnohatisícových nákladech, to není maličkost. Ale Simona Monyová to dokázala. Svědčí to o tom, že své čtenáře dobře znala, že je dokázala oslovit, že je měla ráda, že si vzájemně rozuměli. Věřili jí a prostřednictvím jejích knih ji vyhledávali. Čtenáři podle všeho vesměs oceňovali její názory na obyčejný denní život, na svět, který jako by se zbláznil a ona chtěla do něj vnést alespoň nějaký řád, jenž by byl přijatelný a smysluplný. Ne nadarmo někteří psychologové její knihy doporučovali svým klientům k přečtení.

Jako mladá čtenářka, autorka a historička umění jsem se snažila hlouběji pochopit Simonu Monyovou, přestože jsem se s ní osobně nesetkala. Avšak její knihy i to, co o ní bylo dosud napsáno, to vše mi posloužilo k velmi vážnému zamyšlení, které prostřednictvím této knihy chci sdělit širší veřejnosti jako připomenutí skutečnosti, jak je lidský život cenný a zároveň křehký.

Omlouvám se všem, pokud jsem se v tomto zamyšlení někde mýlila nebo byla nepřesná.

„Píšu obdobně jako herec hraje roli – snažím se i já svou postavu co nejvíce procítit…" (Simona Monyová)

vlastním jménem Simona URBÁNKOVÁ

(17. března 1967 Brno – 4. srpna 2011 Brno-Obřany)

Přezdívka: Viewegh v sukních

Povolání: spisovatelka

Znamení v horoskopu: Ryby

Za svůj život byla dvakrát vdaná.

Druhý manžel: Boris Ingr (nyní označován jako hlavní podezřelý z vraždy). Spolu s ním založila nakladatelství Belami, kde od roku 2002 vycházely také všechny její knihy.

Matka tří synů: Dominik, Michal, Šimon

Profil Simony Monyové

Zajímavosti: Byla považována za spisovatelku s nejdelšíma nohama v Čechách.

Vystudovala Střední průmyslovou školu textilní v Jihlavě, obchodní akademii v oboru „manažer marketingu" a doplňkové pedagogické studium na UJEP.

Nejvíce zkušeností i životní inspirace získala především z brněnské Mahenovy knihovny, kde se setkávala se svými literárními oblíbenci.

Touha být spisovatelkou ji provázela od dětství. Stát se spisovatelkou se rozhodla již ve svých osmi letech, dokonce ještě dříve, než věděla, co takováto kariéra obnáší.

Napsala a vydala celkem 30 knih (respektive 29 knih a 1 CD) specializujících se zejména na problematiku mezilidských vztahů a lidské psychologie.

Bývá označována za autorku tzv. „ženské literatury", přestože sama takovéto „černobílé" zařazení vždy odmítala. Stejně tak odmítala například i tvrzení, že prý „straní ve svých románech mužům".

Díky námětům, do nichž promítala mezilidské vztahy, zejména lásku v mnoha podobách, si získala postavení jedné z nejčtenějších a nejprodávanějších českých autorek, přestože mediálně „nebyla příliš slavná" a dobrovolně o své vůli odmítala objevovat se mezi „celebritami z večírků".

Za přirozený, inspirativní a mnohdy i směrově určující prvek považovala kontakt se svými čtenáři, na nichž jí velmi záleželo.

Knihu napsala podle svých slov vždy přibližně za půl roku, po osmi hodinách práce připadajících na jeden den.

Obdivovala mnohé osobnosti včetně významných hudebníků a spisovatelů, mezi které se řadí například Vladimír Mišík, John Updike, Chaim Potok, Arnošt Lustig, Philip Roth či John Irving.

Milovala přírodu, vodu, moře, zvířata a květiny. Jako nejobdivovanější typ květiny označila kopretinu. Blízko měla i k domácím mazlíčkům, vlastnila kočku a psa. Její nejoblíbenější barvou byla kromě klasické barvy umělců a tvůrců – černé – námořnická modř a do modra zbarvená tyrkysová. Zajímala se i o oblast pro ženy nepříliš typickou, a sice o motorismus a typy aut. Nejraději měla teplé a slunečné počasí. Zabývala se také židovskou literaturou a historií literatury všeobecně. V nadsázce a s humorem také někdy novinářům na dotazy odpovídala, že jejími největšími koníčky byly prý především „plavání a sex".

Milovala své rodné Brno. V mnoha rozhovorech opakovaně uváděla, že Brno by za Prahu ani jiné město nikdy nevyměnila.

Nenáviděla lež, brzké ranní vstávání a jakýkoliv stereotyp.

Dočkala se adaptace své knihy v České televizi – Tchyně a uzený.

Poslední rozhovor s novináři, a to o svých spisovatelských aktivitách, poskytla údajně slovenskému magazínu Madam Eva. Nikdo netušil, že jde o ten poslední.

Zemřela ve věku 44 let ve vlastním domě v Brně Obřanech v noci ze 3. na 4. srpna roku 2011 na následky bodných ran. Na poslední rozloučení s milou a oblíbenou spisovatelkou přišly 16. srpna 2011 kromě její rodiny i stovky čtenářů a příznivců.

Řekla o sobě:

„Já většinou nevím, co bude zítra, takže skutečně netuším, jestli za 20 let budu ještě vůbec na světě…"

„Psala bych ráda až do svého konce. Je to můj koníček."

„Moje knihy jsou z osmdesáti procent fabulace, zbývajících dvacet procent jsou moje zážitky. Ale pocity jsou ve všech knihách pouze moje vlastní."

„Moje nápady jsou prostředkem, díky kterému unikám z běžného stereotypu…"

„Život trojnásobné matky, hospodyňky a manželky je v mnohém natolik „nepestrý", že si tu pestrost dopřávám prostřednictvím vlastní fantazie. Díky tomu je můj život skutečně bohatý, neboť mohu být, kýmkoliv se mi zamane."

„Svoje knihy nečtu. Zřejmě ze strachu, jak by se mi asi po čase jevily…" (Simona Monyová v Chatu s osobností, Česká televize, 13. 5. 2009)

„Literaturu s psychologií jsem chtěla skloubit především proto, aby mé postavy působily reálně a abych mohla prostřednictvím příběhů analyzovat problémy, které často slýchávám." (Simona Monyová v rozhovoru pro Filipa Zdražila)

„Mám přebujelou fantazii a díky ní náměty přicházejí samy."

„Píšu zhruba jednu knihu ročně, i když zpočátku vycházely dva až tři tituly za rok – to jak jsem postupně vyprazdňovala šuplíky."

(Simona Monyová v rozhovoru pro Žena-In, 12. 6. 2006)

Na otázku Deníku MF DNES „Čemu se věnuje ve volném čase?" odpověděla, že „zatím ve frontě na volný čas stojí". (Simona Monyová v rozhovoru pro ONA DNES, 19. 12. 2008)

Krásná, milá a společenská žena...

Umělecké i tragické osudové znamení

„Lidé narození ve znamení Ryb mají neuvěřitelnou fantazii… Proto je mezi nimi hodně spisovatelů, ale i herců a výtvarníků, kteří těží ze svého nitra veliké hodnoty…"

Neobyčejná, intelektuální, dobrosrdečná, to všechno a ještě mnohem více byly časté přívlastky Simony Monyové, pod nimiž ji znali čtenáři, ale stejně tak i nejbližší přátelé a obdivovatelé pocházející z autorčina domovského města Brna. Simona Monyová byla zkrátka jedinečná. Svou literaturou a uměním slova dokázala pohladit, důvtipem a elegancí potěšit, obsahy i poselstvími svých knih pomoci. Ne nadarmo se proto ona, ale především její slovesná tvorba těšila a do budoucna se jistě těšit bude zájmu a ohlasu nejen ze strany čtenářů, ale i mnohých osobností z oblasti literatury.

Barvitý, klidný, avšak nikdy ne stereotypní, i když bohužel zároveň velmi tragický osud velké literátky a umělkyně slova započal jednoho sychravého předjarního dne, kdy se do roční dekády znamení Ryb narodilo děvčátko pojmenované a provždy oslovované křestním jménem židovského původu, tedy pocházejícím z hebrejštiny, v překladu znamenajícím cosi jako „naslouchání", označujícím velice inteligentní ženu s výjimečnou schopností naslouchat druhým…

Nejúspěšnější brněnská spisovatelka Simona Monyová, později přezdívaná Viewegh v sukních a v nadsázce také třeba označovaná jako styl Viewegha, Pawlowské, Nesvadbové a Obermanové dohromady, vlastním jménem Simona Urbánková, se narodila dne sedmnáctého března roku 1967, a jak již napovídá výše zmíněný přívlastek, ve druhém největším městě republiky, situovaném v moravské části Čech, v Brně.

I když byla rodiči zřejmě skutečně milována, nenarodila se ale prý do zrovna příliš šťastné rodiny a situace. Doba byla tenkrát ještě stále složitá a ani jakýkoliv umělecký, chcete-li literární talent nebyl pro tehdejší dobu důrazu na tvrdou manuální práci žádným „ternem". Pořád ještě platilo, že „jede" ten, kdo manuálně pracuje –„buduje", a nikoliv ten, kdo by snad chtěl žít z „nějakého fantazírování" a věnovat se jakémusi „bezpředmětnému umění", ať už jde o literaturu, malbu, hudbu, anebo snad divadlo… Vždyť stačí, když se zmíníme, že právě v této polovině dvacátého století byl například na delší dobu zcela zrušen obor „dějiny umění" jakožto legitimní předmět na vysokých školách, a jde o argument, který hovoří za vše… Všestranné umělecké nadání dcerky, které se projevovalo skutečně odmalička, proto rodičům samozřejmě příliš situaci neulehčilo, přestože si byli dobře jejího talentu vědomi. A když přišel na svět její mladší bratr, byl prý s „fantazírováním" proveden tak říkajíc krátký proces, neboť mladá budoucí spisovatelka musela většinu svého mimoškolního času věnovat jeho výchově. „Mám o pět a půl roku mladšího bratra, o kterého jsem se musela od devíti let starat. Kompletně. Nebyla jsem připravená. Taková zodpovědnost přišla příliš brzy a já jsem se velmi bála pochybení. Když jsem něco udělala špatně, následoval výprask. Proto jsem se také poprvé vdávala velmi mladá… Chtěla jsem se dostat z domu," vzpomínala na dětství spisovatelka v jednom rozhovoru pro novináře, přičemž tuto citaci zmínil dne 11. 8. 2011 také deník Blesk. Ovšem i tak na svůj sen, psaní, nikdy nezapomněla, ba přímo naopak. Za ním si šla nikoliv „rybí", ale přímo „kozoroží" vytrvalostí. „Jsem jako buldok. Když se rozhodnu, všechno dotáhnu do konce. Mám v sobě masochistickou disciplínu a nehledím na to, zda se mi chce," potvrzuje autorka svou vytrvalost v tomtéž rozhovoru.

Fyzicky, duševně i intelektuálně krásná tmavooká brunetka, na pohled skoro havraní černovláska s výraznými, ostře řezanými rysy v obličeji a podmanivým pohledem, která prý chtěla být v dětství nikoliv hodným a „načančaným" děvčetem, nýbrž spíš rošťáckým hochem, (což si nakonec později prý zase ráda rozmyslela), tedy dostála, kromě jinak standardního požadavku všech rodičů na „krásu po mamince a chytrost po otci", možno říci s téměř stoprocentní úspěšností i jinému významnému předurčení, a sice tomu, které jí jako zrozenkyni nespoutaného vodního znamení Ryb bylo dáno snad přímo osudově do vínku. Nezanedbatelnému uměleckému nadání spolu se zcela ojedinělým talentem literárním, jímž se v historii mnozí zrozenci tohoto znamení vždy vyznačovali a stále vyznačují. Z prostého a pragmatického hlediska statistického totiž není ve zvěrokruhu druhého znamení, jehož obecné charakteristice by téměř všichni s takovou přesností odpovídali, jako je tomu právě v případě Ryb. S nad sázkou lze tedy bez obav vyřknout tvrzení, že vlastně „co Ryba, to v devadesáti procentech výtvarný/dramatický umělec či literát, v lepším případě talent suverénně všechny obory v sobě propojující dohromady nebo alespoň vykonávající od každé oblasti něco". Lidé narození v této dekádě roku mají patrně na vrozenou grácii, umělecký talent, takt a vkus téměř vždy zaručené štěstí, pokud jim jej nepokazí převažující „ascendent" v jiném znamení… Ovšem na stranu druhou je důležité zmínit i nezanedbatelný fakt, že toto životní štěstí bývá bohužel také velmi často doprovázeno tvrdou a nevybíravou daní v podobě nejrůznějších krutých ran osudu. Nepochopení společnosti, někdy ústrky, smutné, ba dokonce přímo tragické konce nešťastné lásky, sebevraždy a dokonce i vraždy… To je namátkou jen několik takových daní za umělecký talent a jedinečný život, které mnohé zrozence Ryb potkávají, přičemž pro konkrétní velké příklady nejen z dějin světové literatury a umění ne musíme chodit nikterak daleko. Mnohá jména nám totiž vystanou na mysli, aniž bychom opustili českou vlast. Velmi oslnivý, leč smutný „rybí" životní příběh byl v tomto ohledu například osud jedné z vůbec prvních českých spisovatelek, Johany Mužákové, známé pod pseudonymem Karolína Světlá (1830–1899), která celý svůj život zasvětila především boji za rovnoprávnost žen a mužů, a to nejen v literárním světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tragický osud spisovatelky Simony Monyové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.