Motto:

„A čekám, pořád a vždycky, až se znovu stane zázrak…“

L. Ferlinghetti

© Ludmila Janáková, 2012

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2012

cover illustration © Vladimíra Burianová, 2012

cover © Dagmar Krásná, 2012

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,
Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-538-1

Prolog

Před téměř devíti lety si mě našly moje první dvě dcery – Bára a Kačka. Rok a půl jsem se o ně starala neoficiálně, potom se dostaly do mé péče. O prvních letech našeho sžívání jsem napsala knihu „Dary se přece nevracejí“.

Doba, která uplynula od napsání knihy Dary se přece nevracejí, byla přímo nabita zvraty, změnami a nepříznivými okolnostmi. Rozbila jsem auto, měla jsem úraz, Bára se zapletla s drogovou partičkou, přestěhovaly jsme se, Bára se dostala na střední školu, umřel nám kocourek Želvík a přibyli nám čivaváci Lojza a Ferda… Ale největší změnou bylo bezpochyby přijetí Elišky – našeho dítěte z jiné planety. Dítěte, které bere pozornost a lízátka, ale nabízí mnohem, mnohem víc – úsměvy, mazlení, zvláštní způsob uvažování, který nás nutí myslet na svět a vnímat jej jinak a barevněji. Eliška je dítě, které z nás opravdu udělalo rodinu, stmelilo nás a přinutilo se přizpůsobovat. Díky naší malé jsem se dozvěděla víc o Báře, o Kačce, o svých přátelích a známých, o fetálním alkoholovém syndromu, o autismu a Aspergerově syndromu, ale hlavně sama o sobě. Život je pro mě teď někdy jako voňavý duhový balonek, s kterým se mohu bezpečně vznášet kousek nad zemí a vnímat věci z jiné perspektivy, a jindy jako ta šílená divoká lanovka v lunaparku, která mě vrhá z jedné otočky do druhé – jednou hlavou dolů a podruhé zády napřed – a já nevím, jestli se mám bát nebo smát. A já jsem za ten svůj soukromý zázrak – za tu pestrost a různorodost, kterou jsem dostala společně se svými dětmi – opravdu moc vděčná.

V době, kdy jsem dopisovala tento text, bylo Kačce dvacet pět, Báře sedmnáct a Elišce sedm let.

Zakletá princezna

(básnička pro Elišku)

Jsem ztracená ve vašem světě

Jsem zmatená, mám strach

Nerozumím tvé něžné větě

Nechápu slzy na řasách

Miluju bezpečné věci, co se opakují

Mám ráda vagony, když po kolejích plují

Ráda se houpu, ráda se vším točím

Utíkám vašim otázkám A očím…

Mám strach, tak se pojď se mnou bát

Mám strach, tak mě pojď pohoupat

Opakuj moje oblíbená slova

A ujišťuj mě zas a znova

Vyprávěj stejnou pohádku

Ať je svět zase v pořádku

Mám ráda vodu, pořád stejně teče

Nevnímám čas, ať spěchá, ať se vleče

Miluju stěrače, když kapky stírají

Jsem ráda, když se lidi neptají

Chápej mě v tom, co nechápu

Ochraň mě, ať tak netápu

Slož svět v bezpečnou skládačku

A neříkej mi „miláčku“

Mám strach, tak se pojď se mnou bát

Mám strach, tak mě pojď pohoupat

Opakuj moje oblíbená slova

A ujišťuj mě, zas a znova

vyprávěj stejnou pohádku

Ať je svět zase v pořádku

Točím se, svět se se mnou točí

Odráží nekonečno v očích

Točím se, houpu, málokdo mě zná

Jsem z jiné planety zakletá princezna…

I.
Co předcházelo aneb Jak jsme k Elišce přišly

V době, kdy začíná děj této knížky, jsem bydlela v průmyslovém městě ve velkém 2 + 1, starala jsem se o čtrnáctiletou Barču a dvaadvacetiletou Kačku s mentálním postižením a měla jsem zažádáno o další dítě do pěstounské péče…

Křižovatka

Sotva jsem dopsala a uzavřela svůj první text (ten poté vyšel v nakladatelství Triton jako kniha „Dary se přece nevracejí“), zase mi život připravil další překvapení…

Někdy v době, kdy jsem text dopisovala, jsem absolvovala přípravné školení pro žadatele o pěstounskou péči. Bylo to zajímavé. Ověřila jsem si spoustu věcí, na které jsem už předtím pracně přišla, a získala jsem nové myšlenky a podněty.

A pak jsem si rozbila hlavu. Celé to začalo úplně nevinně – chtěla jsem svoje holky a ještě jednu svoji žačku ze speciální školy vyvézt v sobotu na výlet – podívat se na koníky do jedné vesnice kousek od Městce. Před tou vesnicí je nepřehledná křižovatka, a protože jsem mizerná řidička, bála jsem se jí už dopředu. Vždycky, když jsem tudy projížděla, jsem tam zastavila, rozhlížela se – prostě snažila jsem se o maximální opatrnost. A přesto se mi povedlo nabourat. Chápu, že to druhé auto tam někde být muselo – ale já ho prostě neviděla. Když jsem zaslechla skřípění brzd a poté ucítila náraz, byl to pro mě šok, protože jsem stále měla před očima vjem prázdné silnice. Ale racionálně chápu, že to auto tam někde jet muselo… No, prostě BUM, dvě nabouraná auta, obě v tu chvíli nepojízdná, a to všechno mojí vinou, přestože i druhý řidič mě viděl na té křižovatce stát.

A já se z toho úplně sesypala. Bylo mi jasné, že pojišťovna mi nedá ani korunu, na opravu mít nebudu, ještě dostanu pokutu a půjdeme se asi pást. Celou tu dobu jsem se snažila říkat si, jaké je štěstí, že se nikomu nic nestalo, ale musím přiznat, že převažovaly pocity lítosti. „Co si teď prokristapána počneme?“ ptala jsem se sama sebe a vůbec mi nedocházelo, že se mohou stát mnohem horší věci, než že člověk zruší auto…

Přiznám se, že jsem v tu chvíli vůbec nedokázala sympatizovat s řidičem druhého vozu, který si vcelku nebral servítky, a když zjistil, že nikdo nebyl zraněn, tak se na mou adresu nijak vybíravě nevyjadřoval. Naopak, já husa hloupá mu záviděla. Záviděla jsem mu, že se mu tam hned sjela široká rodina, že jemu pojišťovna všechno proplatí, že on se tam baví a vtipkuje s přáteli, možná i na mou adresu, zatímco já tam řvu a v poli mi pobíhají tři hladové, vystresované holky a já ani netuším, na jaký servis se obrátit. Prostě jsem si v tu chvíli připadala jako děsně opuštěná chudinka…

A čekalo se na policajty, a čekalo se, až to sepíšou, a čekalo se na odtahovku… A já byla celou dobu zničená z toho, že jsem Petru nemohla včas vrátit domů a že vůbec nevím, jak se do toho Městce dostaneme… Když mi policajti nabídli, ať odjedu s odtahem první já, když tam mám ty holky, přijala jsem to, i když mi to v tu chvíli bylo už nejspíš tak nějak jedno. Ale chtěla jsem se co nejdříve zbavit alespoň zodpovědnosti za Petru.

Postavili jsme zbouranou feldu před servis a já si uvědomila, že máme v tašce DVD na vrácení a že příslušná videopůjčovna je za rohem, zatímco náš byt je na druhém konci Městce. A nějak jsem si nedovedla představit, že bych ten den dokázala ještě absolvovat cestu městskou… A tak jsem poprosila řidiče odtahové služby, jestli by mi u té videopůjčovny cestou nezastavil…

Popadla jsem DVD do pravé ruky a letěla do půjčovny, aby ten dobrák nemusel na nás čekat, když se ještě vrací pro to druhé auto. Letěla jsem … a zakopla … a v určitý děsivý moment mi došlo, že tohle už prostě nevyberu … a zároveň mi došlo, že letím hlavou přímo na roh toho plochého betonového čtverce, který připomíná částečně potopenou kru… A pak jsem ležela na chodníku a bála se zvednout, protože jsem si byla skoro jistá, že pod sebou uvidím svůj mozek. Pak jsem si opatrně sáhla na hlavu a nahmatala děsivou prohlubeň zalitou krví.

Pak mi došlo, že se musím zvednout, jinak si holky budou myslet, že jsem mrtvá. Vstala jsem, a v tu chvíli se mi přes obličej spustila záclona krve. Ano, rány na hlavě opravdu děsně krvácejí, odborná literatura nelhala… To, co jsem přes krev spatřila, mě nijak nepovzbudilo. Bára seděla v autě, zakrývala si rukama obličej a brečela, Kačka mi běžela naproti a plakala naprosto upřímně a nefalšovaně (a já si do té doby myslela, že ze sebe umí vytlačit jen takové to nevěrohodné: „Bééé, mě to mrrrrzíííí.“)

Blížil se ke mně i šokovaný řidič odtahového vozu, který zjevně netušil, co má v dané situaci dělat. Pamatuju si, že jsem byla překvapená, že necítím velkou bolest (no jasně – šok, ale to mi v tu chvíli vůbec nedošlo), pak jsem také optimisticky přemýšlela o tom, jestli vydržím živá do příjezdu záchranky nebo jestli zemřu na chodníku na masivní krvácení do mozku. „Zavolejte záchranku,“ volala jsem na chudáka řidiče. „Nevíte, jaké tam mají číslo?“ ptal se mě ten ubožák a já potlačila nutkání se hystericky rozesmát.

Řidič dotelefonoval. Zjevně měl pocit, že musí nějak řešit situaci, a snažil se mě přimět, abych si sedla. Mně se do toho nechtělo, protože jsem byla přesvědčená, že když si sednu, tak nejspíš umřu (to jsem mu ale před holkama nehodlala vysvětlovat). Pak přinesl obvaz a řekl Kačce, ať mi ránu zaváže. Když jsem viděla, jak chudák Kačka začíná třesoucími se prsty odmotávat začátek obvazu, bylo mi jasné, že tu nevkusně rudou napodobeninu Niagarských vodopádů, která se mi lije přes oči, nezastaví. „Ukaž, prosím tě,“ vytrhla jsem jí celé balení a plácla jsem si ho přímo na ránu, což Niagaru trošku zadrželo. Pak jsem si opravdu raději sedla, protože jsem viděla, že všichni jsou ze mě coby z chodícího monstra více než nervózní. Ale opravdu jsem si sedat neměla – zažila jsem totiž záchvat akutní paniky a přemýšlela jsem, kam si asi řidič záchranky zajel cestou na svačinu. (Ty nekonečné okamžiky byly pochopitelně čistě subjektivním vjemem, dnes si myslím, že záchranka přijela tak za pět minut.)

Konečně byla záchranka tady, já pořád při vědomí a řidič byl správně otrlý, takže usoudil, že nastoupit zvládnu sama. Netušila jsem, že to nejhorší mě teprve čeká. Ten chlapec jel děsivě, siréna ječela a já prožívala další soukromé inferno. Pokud do té doby bylo mou největší starostí udržet mozek v hlavě, teď jsem se – krvácení nekrvácení – vší silou držela madel, abych se nerozplácla na podlaze sanitky. Připadala jsem si jako nedobrovolný aktivní účastník Grand Prix a přemýšlela jsem, jestli mě ten hoch chce zachránit, nebo dorazit.

Cestou na chirurgii jsem se snažila jim moc nezakrvácet podlahu a doufám, že mou ohleduplnost ocenili (většinu mých tělních tekutin zachytil oblíbený modrý rolák, z kterého jsem se později musela soukat jako z brnění). Doktorovu optimistickou otázku, jak se mi to probůh povedlo, jsem ignorovala a optala jsem se ho, jestli nemám anizokorické zornice. „Kdybyste je měla anizokorické, tak sem takhle nedojdete,“ uklidnil mě a já mu na oplátku podrobně vylíčila své seznámení s betonovou kostkou.

Lokální anestezie i šití jsem se bála úplně zbytečně. Díky šoku jsem ani jeden z těch čtrnácti stehů moc necítila a hlavně jsem pořád přemýšlela, kdy asi umřu a co zjistí při dalších vyšetřeních. Zjistili, že jsem se trefila opravdu krásně, takže mám jizvu, která mi přesně obkresluje vlasovou linii (chirurg s obdivem poznamenal, že přesně takhle dělají řez neurochirurgové). Kosmetický dopad byl ale to poslední, co mě v tu chvíli zajímalo. Naštěstí také zjistili, že mám hlavu tvrdší než beton. Kost vydržela, a to dokonce bez fraktury. Amnézii jsem opravdu neměla, i když mě asi všichni podezírali, že si vymýšlím, abych mohla jít domů. Pustit mě fakt nechtěli. Toužili si mě nechat na pozorování. A můj zhmožděný mozeček šrotoval, jak jsem vymýšlela, kam dát holky, aby z toho neměly tak velký šok a abych já netrnula hrůzou, co se s nimi děje.

Aby zůstaly samy doma? Když jsem Barunku nechala naposledy samotnou doma (na hodinu a půl), zhltla polovinu vánočního cukroví, přečetla moje ženské časopisy a strhla na sebe konzoli i s kusem zdi, přičemž ještě spadla z gauče. Co by asi tak stihla za den či za dva? A jak by jí v tom asi zabránila Kačka, která vzorně uskuteční jakoukoli hloupost, kterou Barunka či kdokoli jiný vymyslí… Kdyby Barunku napadlo, že podpálí byt, Kačka by šla ochotně shánět sirky a benzin, tím jsem si byla jistá…

„Opravdu mě tady musíte nechat?“ tázala jsem se do omrzení. „Bylo by to lepší,“ krčili bezradně rameny. Že tam může být skryté krvácení, to jsem jako příkladný hypochondr věděla sama nejlíp… Ale co holky? A to kuře v troubě? (Ano, že mám v troubě připravené kuře na pečení, to mi v tu chvíli opravdu leželo na srdci.)

Prostě jsem toužila jít domů, položit svou bolavou hlavu na polštář a koukat na holky. Otočit čudlíkem u trouby, udělat jim to kuře a nemyslet na to, že můžu umřít… Byla jsem zakrvácená, smrděla jsem, holky brečely, hlava bolela, seděly jsme na chodbě a čekaly, a čekaly a já neměla sílu nic řešit… „A jak bych tu asi musela být dlouho?“ zeptala jsem se, když si mě po několika hodinách znovu zavolali, aby mi sdělili výsledky rentgenu. „Asi tak dva dny,“ zněla odpověď a mně ujelo poměrně hlasité „Do prdele!“. Rozesmáli se doktoři i sestry. „Na rentgenu nic nemáte,“ prohlásil ten sympatičtější. „Vy si to fakt všechno pamatujete?“ – „Ano,“ prohlásila jsem se vší upřímností „všechno, co se dneska stalo, si bohužel výborně pamatuju…“

Takže mě pustili… S varováním, že kdyby cokoli, tak mám okamžitě někoho zburcovat a přijet. Jela jsem domů, rozstříhala odpudivý rolák, upekla kuře, pomazlila se s holkama, vypovídala se po telefonu kamarádkám a sledovala, jestli nevidím dvojitě… A dalších pár měsíců jsem se bála, že umřu.

Barče se vrátily záchvaty agresivity. Hned druhý den po úrazu mě napadla, a když jsem ji zklidnila, obviňovala mě, že chci umřít jako její máma, že jsem to udělala naschvál… Kačka začala zanedbávat školu, a vůbec do ní nehodlala chodit. V neděli simulovala akutní bronchitidu (velice přesvědčivě), a když ji doktor nechal týden doma, byla od pondělka úplně zdravá… Když to zkusila podruhé, už jí to bohužel k jejímu velkému rozčarování nevyšlo… Takže alespoň dělala, co mohla, aby do školy odjížděla co nejdéle – neuměla se mýt, oblékat, snídat, obouvat… prostě představte si tříleté dítě, kterému se nechce do školky. No, kam se na Kačku hrabe, že? Protože to dítě prostě přinejhorším popadnete, přenesete, oblečete atd. Ale Kačkou už se manipuluje výrazně hůř, zvláště pokud jste po úrazu hlavy a jste rádi, že se s pomocí stěn přemisťujete z jednoho pokoje do druhého.

No, rozhodně jsem se nenudila, ani mi nezbylo až zas tolik času na přemítání o blízké smrti. Ale panikařila jsem, protože mi došlo, jak velkou mám zodpovědnost… Nechtěla jsem umřít. Došlo mi, že jsem přes všechny problémy žila život, jaký jsem si přála. Chtěla jsem být s holkama dál a chtěla jsem je zažít, až budou velké.

Ta smolná sobota však zdaleka neznamenala konec všech překvapení…

V pondělí, čili pouhé dva dny po těch událostech, jsem zjistila, že přes všechnu hrůzu jsem vyvázla jako ta šťastnější… Ten chlapec, kterému jsem tak záviděla … Ten kluk, kterému jsem se ani neomluvila, že jsem mu nabourala auto … Ten, který mi byl v tu chvíli tak nesympatický, protože kdyby tam nebyl, tak by se to přece nestalo … Ten, kterého jsem při svém hysterickém záchvatu sledovala uprostřed příbuzných a přátel, zatímco já se cítila opuštěná celým světem … Ten, kterému jsem záviděla, ještě když mi čistili a šili ránu … Ten už v tu chvíli možná nežil…

Při čekání na odtah vstoupil do silnice … Srazilo ho auto … S těžkým zraněním hlavy ho vrtulníkem přepravili do Střešovic … Nepřežil … Dozvěděla jsem se to náhodou od kamarádky, která ode mě věděla, kde se ta bouračka stala, a po přečtení článku v novinách si spočetla dvě a dvě… Nemohl to být nikdo jiný – všechny informace v článku odpovídaly. A já dostala větší ránu, než byla ta sobotní kamenem do hlavy. Jak já se styděla… Ne, nemyslela jsem si, že jsem to způsobila přímo já, i když i to mě napadlo… Ale věděla jsem, že jsem nic záměrně nezanedbala – snad jsem si jen v té době neuvědomovala, že jsem vyčerpaná, a že bych asi neměla lézt s autem na silnici… Ale víc jsem se styděla za své myšlenky, za svoji sobeckost, pro kterou jsem neviděla, že jsem způsobila problémy někomu jinému… Nechtěla jsem si v tu sobotu přiznat, že chyba byla, byť i nechtěně, na mé straně… Litovala jsem se, myslela jsem, že mě nemohlo potkat nic horšího než zničení auta. No a pak ještě ta hlava… Nebyla jsem já osudem pronásledovaná chudinka?

Ne, asi nebyla. A došlo mi, o kolik by bylo horší, kdybych při té srážce někoho zabila. A bylo mi ho strašně líto. Mohla jsem to být já… Nevím, proč byl na silnici. Nevím, na co myslel. Nevím, jestli ta smrtelná nehoda přímo souvisela s mým úrazem hlavy. Nevím, v kolik hodin se stala – neměla jsem odvahu to zjišťovat… Myslela jsem na něj, na jeho rodinu, na osud, na nepravděpodobnost takové události, na řidiče, který ho srazil, na to, že se stalo něco, na co nikdy nezapomenu… Na to, že už možná nikdy neseberu odvahu sednout si za volant… Ale najednou to vůbec nebylo důležité… Nechtěla jsem už nikomu ublížit, jakkoli neúmyslně… Nechtěla jsem, aby se můj osud protnul s osudem jiného člověka tímhle nebo ještě horším způsobem…

Odeznívání šoku

Když už je člověk hodně na dně a má pocit, že už to dál nejde, většinou se dostane ještě do většího průšvihu… Ale existují i výjimky, jak jsem tehdy poznala…

Je to opravdu zvláštní, ale teď, s odstupem více než půl roku, mám pocit, že ta rozbitá hlava byla přes všechny možné nepříjemnosti šťastnou hrou osudu. Já vím, že to zní naprosto nelogicky, a kdybyste mi to řekli pár dní poté, co se mi to stalo, pochybovala bych o vašem zdravém rozumu. Jenže já už dneska můžu říct, že kdyby nebylo mé rozbité hlavy, neměly bychom Elišku… Taky to zní nelogicky, já vím… Takže popořádku…

První dny a týdny po úrazu byly příšerné. Vím už ze zkušenosti, že skorohorory se často kumulují – a mně se to opět povedlo krásně načasovat. Asi tři dny po úrazu nám začali předělávat v domě stoupačky. S každou ránou do zdi jsem znovu prožila úder hlavou o betonovou kostku – měla jsem pocit, že mlátí ne do cihel, ale do mé už tak dost poznamenané hlavy. A na oko mi slezl krásný otok, takže to vypadalo, že mě někdo zmydlil. Holky se v té době chovaly naprosto příšerně… Už jsem po tolika zkušenostech měla předvídat, že na krizovou situaci zareagují naprostou regresí, jako vždycky předtím. Ale stejně mě to zase nějak překvapilo. Jediným pozitivním bodem bylo to, že jsem nemusela do práce. A pak pochopitelně to, že jsem byla stále naživu.

No, a bylo mi pořád nějak nanic, a byla jsem pořád unavená, ale zase jsem se tomu nedivila, když jsem musela bez auta a s bolavou makovicí pořád zabezpečovat rodinu naturáliemi a řešit všemožné problémy vyplývající z toho, že holky zase blbly na kvadrát… Jenže pak se ukázalo, že jsem prodělala mononukleózu… A tak se mi nemocenská k malé radosti mého zaměstnavatele opět natáhla.

Měla jsem v té době asi nějakou depresi. Bylo mi mizerně, měla jsem pocit, že se mi nic nedaří. I když zrovna v té době se Triton rozhodl vydat mou první knížku. A holky se začaly zase srovnávat, když viděly, že jsem neumřela, a že na ně naopak čekám doma – občas i docela odpočatá (když to šlo, tak jsem celé dopoledne prospala). A tak jsem se začala srovnávat i já. A začala jsem přemýšlet, co bude dál.

Došlo mi, že práce ve škole je sice ohromně zajímavá a důležitá, ale že jsem děsivě vyčerpaná z neustálého pendlování mezi školou a svými dalšími dvěma „úvazky“ doma. Možná, že bych na té silnici zareagovala líp, kdybych nebyla neustále utahaná a vystresovaná z nestíhání. Možná…

Navíc jsem věděla, že máme požádáno o další dítě. O dítě, kterému by jistě prospělo, kdybych s ním byla nějakou dobu doma. Mně by to určitě prospělo také. A o holkách ani nemluvím. Pokud Barunka ví, že jsem doma, anebo tam můžu každou chvilku dorazit, zlepšuje se její chování i vztah k povinnostem dramatickým způsobem. Takže pro naši rodinu by to byl jednoznačný přínos. A už jsem byla prověřená žadatelka. Ale jak to zaonačit, aby dítě přišlo včas a ne, až bude Báře dvacet?

Začala jsem otravovat paní na krajském úřadě a ona mi vždy velmi mile sdělila nepříznivou zprávu. Děti nejsou. Dětí je teď opravdu málo. A já, vzhledem k tomu, že jsem se občas v průběhu vycházek zašla podívat na internet, jsem byla stále zmatenější. Málo dětí? Ano, zdravých bílých miminek možná. Ale já nechtěla miminko, měla jsem toleranci vůči různým handicapům, včetně mentálního postižení, a koneckonců ani na té bílé bych tak urputně netrvala – nakonec jsem se rozhodla, že poloromské dítě by s naší většinou tmavovlasou rodinou krásně splynulo. Že by v žádném ústavu nebylo mentálně postižené dítě ve stáří 2–5 let? To se mi opravdu nezdálo… Navíc jsem se začala dočítat o nějakém registru MPSV, kde jsou jakési děti, které prošly všemi kraji a nikdo je nechtěl… Aha! Tak tady bude možná zakopaný pes, napadlo mě. Pokud je to tak, že každé dítě projde jednou svým krajem, potom všemi ostatními a nenajde se pro ně vhodná náhradní rodina, pak tedy skončí v registru a následně trčí dál v ústavu. To by tak nějak sjednocovalo ta zdánlivě neslučitelná tvrzení: „Děti nejsou, dětí je málo“ (ano, ale pouze tady a v tuto chvíli) a „Ústavy jsou plné dětí, které nikdo nechce“ (ano, těch dětí, které jednou prošly kraji a zrovna se nenašla rodina, která by o ně projevila zájem – tedy hlavně děti romské, starší, s handicapem atd., které už se zřejmě znovu nenabízejí, i když teď by pro ně třeba nějaká rodina byla? Třeba ta naše?) Představa těch dětí „v šuplíku“ mi dala sílu jednat. Došlo mi, že kdyby byly moje holky kdysi odebrány ze své rodiny, byly by v tom šuplíku možná taky.

K FOD jsem neměla úplnou důvěru, to se přiznám. Vím, že dělá spoustu výborné práce, ale pokud jde o umisťování dětí, slyšela jsem řadu dramatických historek, které mě přece jen nahlodaly. Tak jsem se obrátila na Středisko NRP. A poprvé jsem získala skutečně silný pocit, že někomu jde o to, aby se děti z ústavů dostaly do rodin. „Ano, registr MPSV skutečně existuje,“ dozvěděla jsem se. A děti v něm jsou. A ne jen tak pár – ale spíš několik set. A pak mi ještě docvakla jedna děsivá myšlenka. Kolik je asi dětí, které nejsou z nějakého důvodu do NRP nabídnuty? A kdo o tom nabízení vlastně rozhoduje?

II.
Eliška – naše dítě z jiné planety

Proč chce člověk dítě, které je jiné? Proč mají lidé větší či menší toleranci vůči postižení, etniku, výši IQ? Proč se vůbec lidé rozhodují pro pěstounskou péči? A proč jsem se pro ni rozhodla já? Co všechno člověka v tomhle směru determinuje? Co je rozhodující v mé motivaci? Že chci pomáhat? Že mám ráda výzvy? Že se chci vymykat většině? Že mě to prostě takhle baví? Všechny tyhle otázky mě napadají od té doby, co vychovávám „cizí“ děti. „Cizí“? Nejsou cizí. Snad mezi nás stavěly ze začátku bariéru odlišné životní zkušenosti, odlišná skladba hodnotového žebříčku, psychická deprivace se všemi svými negativními projevy… Často jsem jim nerozuměla, často mě naštvaly, často jsem z nich byla unavená, prožila jsem kvůli nim řadu nocí, kdy jsem skoro nemohla spát, a několik nocí bezesných… A právě někdy v průběhu toho všeho se z nich staly moje děti. Jsou teď moje se vším všudy – se svým iritujícím chováním, se svým vztekem, se svými traumaty … i se svými kořeny – biologickými rodiči. Nejsou moje podle zákonů – jsou moje podle srdce.

A asi proto jsem chtěla další dítě.

Chceme Elišku?

Kdybych kdysi, ještě ne jako pěstounka, tušila, že si někdo dává „požadavky“ na dítě – jistě bych se zděsila a zhrozila. Jaké požadavky? Chci přece pomoci dítěti – jakémukoli dítěti, myslela bych si jistě v dobách svého idealismu a naivity. V době, kdy jsem žádost podávala, už jsem naštěstí tak naivní nebyla. Měla jsem za sebou několik let práce s postiženými dětmi a několik let sžívání se svými holkami. Byla jsem všechno, jen ne naivní. Znala jsem své limity a tušila jsem, jakému dítěti jsem schopna pomoci a jakému ne. Byla jsem sice velmi tolerantní žadatelka, ale netroufala jsem si na těžkou mentální retardaci, na těžké fyzické postižení a na… hyperaktivitu…

Paní ve středisku si zapsala údaje o naší rodině a slíbila, že je postoupí na MPSV. Čekala jsem, že to bude jako na kraji – měsíce čekání a sem tam informace, že se vhodné dítě pro nás nenašlo. Ale čekalo mě moc příjemné překvapení. Asi za čtrnáct dní mi volala paní z ministerstva. Ano, vědí o holčičce, které bude pět let, splňuje téměř všechna naše kritéria, ale je hyperaktivní. Achich ouvej! Tak tohle mě nenapadlo. Lehkou až střední mentální retardaci jsem čekala, na kompenzovanou srdeční vadu nebo epilepsii jsem si troufala, lehký fyzický handicap mi nevadil ani trochu, ale hyperaktivita – to bylo téměř jediné, co jsem ještě vedle hluboké mentální retardace vyloučila i napsala do požadavků. Já už zažila hyperaktivní Barunku. Hyperaktivní malé dítě? Jenom to ne! Ještě jsem s děsem vzpomínala na Káju a Pavlíka, které jsem učila ve školce a jejichž maminkám bych přidělila svatozář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sama bych se v nebi bála.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.