jakub dotlačil

jiné životy hynka harra

Brno 2014

© Jakub Dotlačil, 2014

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-324-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-325-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-326-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-327-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

poznámky

Předpokládám, že je čtenář obeznámen s ideou mimosmyslového vnímání a významem čtyř jeho prvků, tedy telepatie, jasnozřivosti, věštectví a psychokineze. Tyhle znepokojivé jevy odporují všem běžným vědeckým představám. Jak rádi bychom je znevážili! Naneštěstí je statistická evidence, aspoň co se týče telepatie, nevyvratitelná.

Alan Turing: Computing machinery and intelligence

Zatím však už po Praze bylo známo, že v Podskalí straší. U Turků, čili U Procházků. Jednoho prosincového večera mezi desátou a jedenáctou ozvalo se z té ohrady devět zvuků: Túú, túú, túú…

Ignát Herrmann: Strašidlo v Podskalí

kapitola 1

Ten večer, kdy se nakláněl nad dírou vysekanou v ledu, si Svatav poprvé v životě uvědomil, že je starý, že je vlastně mnohem starší, než si namlouvá. V díře se objevily první ryby, ale on je nezačal chytat. Místo toho myslel na smrt. Na to, že jestli okamžitě něco neudělá, utečou mu zbývající dny stejně prázdně, jako mu utekly ty předchozí, a nakonec ho tady jednoho rána najdou zmrzlého, jeho obličej bude přilepený k ledu, jeho šaty nasáklé vodou, jeho oči zalepené sněhem, a oni nebudou schopni říct nic víc, než že ho je škoda. Klekl si na led. Sekera, vlasce, pár stearinových svíček. Vše, co přinesl, zabalil. Pak vzal prut a vydal se domů.

Jeho rodina spala a on, aby nikoho nevzbudil, zůstal v krámě v přízemí. Tam se postavil za pult a třikrát začal psát vysvětlující dopis na rozloučenou, aby třikrát zjistil, že nejde napsat. Nakonec to vzdal, všechny pokusy roztrhal, popadl to nejnutnější a bez vysvětlení zmizel do lednové noci.

Druhý den našla roztrhané zbytky dopisů jeho žena. Uhladila je a vyrovnala vedle sebe, a potom četla slova jako „prázdnota“ anebo „začátek“ anebo „touha“ anebo „nespokojenost“, slova, která vedle vah v malém krámě za studeného sobotního rána nedávala smysl. A protože tu noc měl spát Svatav sám v komoře za obchodem, kde zatím nebyla, nespojila si ta slova s jeho zmizením, jen usoudila, že si někdo nejspíš vypisoval věty z románu a už je nepotřebuje, a smetla papíry do kamen. Hned nato vzbudila děti a služku a odemkla krám, aniž by tušila, že ve stejném okamžiku běží Svatav po poli, boty má ztěžklé sněhem a hlínou, a aby se nevzdal, každým krokem si opakuje: utíkám do světa, ze kterého není návratu.

Vrátil se za dva dny. Bylo mu zima, stýskalo se mu po dětech, ženě a vyhřáté posteli a v novinách nesl zabalenou štiku. Ženy se zeptal, jestli by na všechno mohla zapomenout, protože sice neví, co ho to popadlo, na druhou stranu ale ví, že už ho to nikdy nepopadne. Jeho žena byla praktická. Měla právo se zlobit, ale věděla, že by taková zlost nevedla k ničemu, leda k tomu, že by se Svatav mrzel a vyhodil ulovenou štiku oknem ven. A protože štiky byla škoda, odpustila mu.

„Děkuji ti,“ řekl Svatav.

Pak ji políbil, nechal štiku naložit do soli a slíbil, že už bude doma šťastný, takže nebude žádný důvod utíkat.

Znovu utekl za rok. A potom zase za rok a zase za rok. A utíkal by asi až dodnes, kdyby ho jednoho zimního rána lidé nenašli na řece zmrzlého. Jeho obličej byl přilepený k ledu a jeho šaty nasáklé vodou.

„Aspoň to nebyla trapná smrt,“ řekli, protože nevěděli, co jiného říct.

Ale když led rozehřáli a otočili Svatava na záda, usmíval se a jeho oči byly otevřené, jako by v posledním okamžiku něco zahlédl, něco, co ho konečně dokázalo potěšit. A někteří zašeptali, že ho je škoda.

Svatavův třetí syn, Hynek, měl nakročeno do stejného života jako otec. Narodil se na konci třicátých let, v době, která toho tolik slibovala, jak Svatav nikdy nezapomněl Hynkovi připomenout. Potom ve čtyřicátém osmém přišla revoluce a ve čtyřicátém devátém porevoluční kocovina. Rodiče se rozhodli, že Hynek nesmí nikdy zažít takovou prohru, jakou zažil jejich národ, a jako nejlepší příprava pro spokojený život jim přišlo studium. Hynek byl poslán do Prahy. Nejdřív na gymnasium, pak na universitu.

V posledním ročníku gymnasia se v tanečních U Zlatého melounu zamiloval. Ne do osoby, s kterou byl v páru, protože tou byl o hlavu menší spolužák Jaroslav Kropáček. Taneční mistr je tehdy dal dohromady kvůli nedostatku děvčat. A tak Hynek vedl poďobaného Kropáčka do trojdobého rytmu valčíku z jednoho konce sálu na druhý a najednou přes hlavu mrňavého spolužáka zaregistroval krásné děvče. Usmál se. Jeho úsměv zůstal neopětován. Ale on se nevzdal a vyrazil v rytmu valčíku směrem k neznámé krasavici.

„Prosím tě, kam mě to cpeš?“ vydralo se mu z okolí prsou, tam odněkud, kde byla Kropáčkova hlava.

„Znáš ji?“

Kropáček otočil hlavu.

„Snad jo,“ řekl, „jo, jo, ta je vod Fríbla. Úředník, fůra monajzů, na Starym Městě maj prej dvojpatrovej byt. Tam nemáš šanci. Zamilovanej?“

„Jak se jmenuje?“

„Anna. I když, úplně jistě to nevim.“

Což Kropáček skutečně úplně jistě nevěděl, protože ve stejném momentě se k dívce naklonil její tanečník a oslovil ji „Luiso“.

„Anna Fríblová. Tak krásné jméno,“ vydechl extaticky Hynek.

„Všimla jste si těch gymnasistů, co na vás tak čumí?“ zeptal se Luisy tanečník.

„Ale jistě. Který z těch dvou, myslíte, je do mě zamilovaný? Ten malý poďobaný? Nebo ten větší, co na mě vejrá a ani si nevšiml, že své partnerce šlape na palce?“

Společník se uchechtl, hudba dohrála, Hynek narazil s Kropáčkem do stěny a Kropáček zavyl bolestí.

Zbytek večera Hynek strávil promýšlením, jak se s dívkou seznámit. Protože ho nic nenapadlo, a nic ho nenapadlo ani následující večery, přesunulo se seznámení s Luisou do snění. Zatímco chodil do školy, seděl ve škole, procházel se v parku, on a Luisa se setkávali, zamilovávali se, dokonce se i líbali. Jeho milenka zůstala přitom natolik nereálná, že ani nikdy nedostala správné jméno. Pro Hynka zůstala Annou. Snil o ní tak dlouho, že v době, kdy se s ní odvážil promluvit a konečně aspoň zjistil, že to žádná Anna není, byla už provdaná, nad horním rtem se jí místo chřípí rýsovaly vousy a netančila, protože její břicho bylo nafouknuté dvojčaty.

U druhého objektu svého zájmu už Hynek postupoval praktičtěji. Potkal ji na plese a její jméno bylo téměř navlas stejné jako jméno předchozí lásky, jen trochu fádnější: Líza. Ale v téhle době už Hynek nebyl žádný gymnasista. Byl to student filosofické fakulty. Když se zamiloval, věděl, že, jak už přírodní zákony fungují, ve stejném okamžiku se do Lízy zamilovalo nejméně tucet dalších mládenců a že je neporazí jinak než rozhodností. Na ten večer u ní neměl zamluvený žádný tanec, ale s jiným tanečníkem si ho vyměnil. Tančili čtverylku. Po čtverylce s ní korzoval kolem sálu.

„Jakpak se jmenujete? Víte, že jsem si vás nikdy dříve nevšiml?“ řekl Hynek.

„A víte, že já jsem si vás už dávno všimla?“

Z dalšího plesu už ji doprovázel domů. Byl zamilovaný a nejradši by udělal něco bláznivého, například si klekl uprostřed Václavského náměstí anebo vyhodil do povětří hůl a začal zpívat, ale v nespoutanosti mu vadila jedna maličkost: že šli pod dohledem Líziny mámy. Stoupali tedy všichni tři nahoru směrem k sadům a Hynek se snažil udržet konverzaci s matinkou o životě v Praze, říkal například:

„Rourovod, o tom jsem ještě neslyšel.“ Nebo: „Souhlasím s vámi, i když já před citrusovými plody dávám přece jen přednost ananasu, který jsem si jednou koupil u Švertásků.“

Ale ve skutečnosti ho nezajímal ani rourovod, ani citrusové plody, ani ananas, dokonce ani Švertáskovi, jenom Líza, s kterou by byl nejradši sám.

Na další schůzce byli opět hlídáni Lízinou matkou a opět pochodovali Prahou, ale tentokrát byl Hynek lépe připravený. Když nastala krátká pauza v konverzaci, promluvil o básních Karla Hynka Máchy. Čekal, že se Líza přidá, že se chytne romantických veršů, že něco řekne, cokoliv, co jim poskytne tajný kód, místo úkrytu před rodičovskou kontrolou. Místo Lízy se ale ozvala maminka:

„Čechové jsou národ dobrý!

Nešťastný, jenž v nouzi lká,

nechť se k Čechovi obrátí,

ten mu rychlou pomoc dá;

byť i Čecha nepřítelem,

nešetří Čech jeho vin.

Čechové jsou národ dobrý,

a Ty Čechů věrný syn!“

Zadeklamovala někde mezi Ferdinandovou a Vodičkovou ulicí a hned dodala:

„Tuhle jsem měla nejraději. Když jsem ji přepisovala do památníčku, srdce mně při ní tlouklo přesně jako staroměstské hodiny… tedy, kdyby staroměstské hodiny tloukly přesně. Ještě teď ji sobě občas vytáhnu ze šuplete.“

Pak přidala kus první části Máje a Srdci mému.

„A co vy, pane? Dokázal byste nějakou píseň takhle zadeklamovat?“

Hynek se přiznal, že nedokázal. Jenomže to mu už bylo málo platné, protože Lízina matka nabyla přesvědčení, že našla spřízněnou duši a že se takového nálezu nesmí vzdát. Vyměnila si se svou dcerou místo tak, aby byla blíže romantikovi, a začala se vyptávat. Jaké další básníky má rád? Co říká na Bolestínského? A Nebeského? Taky miluje Hálka?

Hynek se snažil zachytit Lízin pohled, ale ten byl skrytý za kloboukem a velkou upovídanou hlavou matky. A tak se díval do dlažby a s přestávkami a docela potichu odpovídal a nevěděl, co cítit. Styděl se, že o něčem takovém, jako je poezie, mluví se starou dámou. A jak o té poezii mluvil! Bál se říct, co má doopravdy rád, a z poezie se rázem stalo něco, co vždycky nesnášel: bezzubé téma pro konverzaci.

Když došli před dveře jejich domu, Lízina matka se postavila do pozoru a na rozloučenou zarecitovala z Kollára. Natočená přitom nebyla k Hynkovi ani ke své dceři, ale pryč, do ulice, jako by k ní odtamtud přicházel velký slovanský básník.

„Tu jsem měla taky ráda. A pak ještě…“

„To byla krása,“ řekl Hynek. „Ale já už opravdu budu muset jít. Slíbil jsem hausmistrovi, že do půlnoci přijdu.“

„To budete musit sobě ale pospíšit! V tom případě už jen na rozloučenou…“

„Já opravdu musím,“ řekl Hynek.

„Tak,“ řekla Lízina matka a otočila se k němu. Na zdi domu hořely plynové lampy a Hynek se vyděsil, že má matka nezvykle rudé tváře, tak rudé, jako by se užuž chystala brečet. Zazmatkoval. Udělal přesně to, o čem byl ještě před chvílí přesvědčený, že nesmí udělat. Přistoupil k Líze.

„Moc rád jsem vás…“

„Co to držíte v rukou?“ zeptala se ona.

Skutečně, držel v ruce knihu, tu, kterou nechtěl a neměl vytáhnout z kapsy svrchníku.

„Jen taková nezajímavá…“

„Ukažte.“

„Myslel jsem, že vás s ní nebudu obtěžovat. Jsou to básně, abyste mi rozuměla…“

„Básně,“ řekla.

Jenomže to, co nejistě držel v ruce, byly jen na první pohled pouhé Máchovy spisy. Hynek v knize předchozí večer podtrhal slova tak, aby, když se poskládají za sebou, dala výpověď o tom, co cítí. Vzhledem k matčiným básnickým inklinacím teď ale Hynkovi bylo jasné, že jeho vyznání nejspíš nenajde Líza, nýbrž její matka… vzít knihu zpátky už ale nemohl.

Na další schůzce mu byla kniha vrácena. Když ji otevřel, uviděl nově podtrhaná slova. A byla tam ta správná, jako „srdce se v citech potopilo“, „láska má“, „nový sen“, a když četl slova za sebou, dávala smysl. Věděl, že je to odpověď. Co nevěděl, bylo, kdo mu to odpovídá. Líza, anebo matka? Nebo snad Líza s matčinou pomocí?

Představou uslzené Líziny matky, která pečlivě vybírá slova v Máchově sbírce básní, skončilo Hynkovo romantické poblouznění. Dál chodil do Líziny rodiny. Svým zájmem o básně u matky zabodoval a dostal přednost před několika dalšími uchazeči. Po čase si zvykl na vysedávání v salónu a zdlouhavé hovory o čemkoliv, co prošumělo kolem: politika, literatura, důchod. Dokonce i citrusové plody a rourovod. Zvykl si i na to, že každá návštěva sestávala jen z pár vzrušujících chvilek, když byli s Lízou sami a mohl se jí dotknout nebo ji políbit. Několik měsíců poté, co se poznali, je Lízini rodiče poprvé nechali na tak dlouho o samotě, že se mohl pokusit o soulož. Bylo to udýchané, rychlé, nervózní a ne zcela úspěšné: Hynek až do té doby nikdy nepotřeboval svléknout ženu, a jak teoretická, tak praktická znalost mu teď chyběly. Líza ho sice navigovala kolem největších pastí ženské garderoby, ale přímo mu nepomohla, protože tohle se budoucí manžel musel naučit sám. A tak vytahoval tkaničku po tkaničce z korzetu, zamotal se do šňůrek u krinolíny a pak z netrpělivosti tahal za ocelové obruče, v naději, že se mu podaří stáhnout jí zauzlovanou konstrukci přes pás a zadek. S tím, jak ho celá procedura oddalovala od vytouženého cíle, jeho erekce nepolevovala, spíš naopak. V okamžiku, kdy Líza byla konečně šatůprostá a Hynek uviděl její ramena posetá hnědými skvrnkami mateřských znamének, bílé břicho a zakroucené prstence hnědých chloupků, to už nevydržel. Cítil, jak se penis zapřel do jejího pravého stehna, ucítil teplo její kůže na špičce žaludu, a dřív než něco mohlo začít, bylo po všem. Přes všechny nezdary na to pak musel myslet. Od té doby byli ponecháni o samotě zhruba jednou ob měsíc, jako by s jeho touhou všichni počítali, a on se naučil rozvazovat uzly a vytahovat tkaničky z korzetu, pochopil řád ženských šatů, naučil se nespěchat, anebo si prostě jen zvykl na pravidelný přísun sexu.

Když dostudoval a dostal místo na právě otevřené vyšší dívčí škole, zvykl si na práci. Nechal si narůst knír. Ne extravagantní knír, kterému by každé ráno musel voskovat špičky, ani takový, jaký by bylo nutné často kartáčovat, ale tlustý černý knír, takový, jaký by slušel každému muži, aniž by na sebe poutal všechnu pozornost. S Lízou slavili první výročí vztahu a každý prorokoval, že svatba přijde brzy. Nebylo pochyb o tom, že Hynka čeká stejný život, jaký prožil jeho otec: s touhou jednou za rok utéct a nikdy se nevrátit, jinak šťastný.

Zásnuby ale předešlo něco jiného.

Každou neděli večer Hynek navštěvoval Lízinu rodinu a každé odpoledne před návštěvou vyrážel na procházku od Zlatého klíče, kde bydlel, k Újezdským kasárnám. Jednou na podzim se ale u kasáren neotočil. Nebylo v tom nic záhadného. Bylo tehdy chladno, z řeky stoupala mlha a polykala město a z mlhy táhl vandrák parní flašinet. Ulicí se neslo vydrnkávání flašinetářské odrhovačky a Hynkovi se najednou vůbec nelíbila představa, že by se měl teď hned vydat zpátky, v téhle zimě a mlze, a celou cestu poslouchat uskřípanou melodii z nějaké divadelní hry. A tak v tom okamžiku udělal něco nečekaného. Rozhodl se zakončit nedělní procházku pintou plzeňského v kavárně u Vltavy.

Kavárna byla to odpoledne poloprázdná a on se posadil k oknu, z hřebíku si sundal noviny a četl o slovinském programu a o novém slovenském časopisu v Pešti. V takovém poklidu nechal uplynout půlhodinu. Pak ale dopil pivo, dostal se na poslední stránku Národních listů, vrátil se na začátek, potom znovu na konec, a když už takhle asi potřetí obrátil jediné dva listy, z kterých Národní listy sestávaly, povzdechl si. Bylo to příjemné dobrodružství, ale jako každé dobrodružství, i tohle muselo skončit. Zavolal číšnici. Dostal účet. Vytáhl peněženku.

Teprve tehdy pochopil, že je něco špatně.

Ne že by si zapomněl peníze. V peněžence na něho čekal dvouzlatník, a pinta piva nestála ani desetinu. A bankovku bylo samozřejmě povoleno rozměnit na mince, například na zlatku, a zlatku na čtyři čtvrtzlatníky a čtvrtzlatníky na desetníky a pětníky. Každá z mincí měla na jedné straně císařovu podobiznu, pořád stejnou, jen menší a menší s nižší hodnotou peněz, jako by císař nebyl jeden jediný, ale měl armádu neustále se scvrkajících dvojníků, od zlatníkového až k tomu nejdrobnějšímu, k tomu, co by někdo mohl nazvat Leibnizovou infinitezimální hodnotou, ale Hynek to tak nenazval, protože věděl, že ta existuje v matematice, ale ne v hospodářství monarchie. Koneckonců, v hospodářství monarchie byla vzácností i každá z oficiálních mincí. Hynek si je pamatoval z doby studií. Potom začaly mizet. Nejdřív přišel někdo s pověstí bláznivé šlechtičny, která je do císaře zamilovaná a sbírá všechny podobizny roztroušené po mocnářství. Pak Němci obvinili ruské špióny z útoku na habsburské hospodářství. Ale skutečnost byla jako obvykle nudná: mohli za to spekulanti. Zjistili, že platební hodnota mincí je nižší než hodnota jejich stříbra, a začali je sbírat a prodávat na kov. Tohle Hynek věděl. Na co zapomněl, bylo, že poslední krejcary, které se mu podařilo získat po obědě v hostinci, už utratil, jak také vysvětlil číšnici.

Ta pokrčila rameny.

„Já vám nevrátím. Nemůžu. Krejcary nemám,“ řekla.

Hynek položil svou jedinou bankovku na stůl. Číšnice mu navrhla, že by se vše vyřešilo, kdyby si místo jednoho piva dal piv deset. Ukázala prstem za sebe.

„Podívejte se tamhle na pána,“ řekla. „Taky přišel na jednu kávu. Se zlatkou.“

U okna seděl muž. Před sebou na stole měl dvě prázdné sklínky od vína a třetí, nedopitou, si právě odhodlaně nakláněl k ústům. Jestli ho někdy nedostatek krejcarů mrzel, teď už to nebylo vidět. Naopak, vypadalo to, že v úkolu propít celou zlatku našel zalíbení.

„To já ale nemohu,“ řekl Hynek. „Na sedmou jsem pozvaný…“

Užuž i dodal, že hostiteli jsou jeho nastávající, Líza, a její rodiče, ale potom usoudil, že toho pověděl dost: jakékoliv pozvání přece ospravedlňovalo, že si nemůže dát deset piv. Věta zůstala nedořečená a její plochá intonace ji ponechala v nejednoznačném prostoru mezi oznámením a otázkou. Číšnice nejistě přikývla. Hynek promnul bankovku v ruce.

„Poslouchejte,“ začala po chvíli číšnice.

A pak mu navrhla to, co Hynka napadlo taky. Zeptat se hostů po kavárně. Ale dřív než se Hynek zvedl od stolu, už zase kroutila hlavou.

„Tady stejně nikdo za dvouzlatku drobné nemá, to bych věděla. Ale snad by…“

„Ano?“

„Snad by vám mohl pomoci někdo jiný,“ řekla a naklonila se k Hynkovi přes stůl. „V zadním sále. Mají tam schůzování. Malá skupina. Třeba tam někdo krejcary má. Třeba vám smění. Někdo. Třeba za vás někdo i zaplatí.“

A opět ukazovala za sebe, ale teď jiným směrem, ne k pánovi, který právě se zadostiučiněním položil na stůl prázdnou třetí sklenku, ale ke dveřím napravo od pípy.

„Kdo tam má schůzku?“

Číšnice se naklonila ještě blíž.

„První česká pa,“ řekla důvěrně.

„Pa?“

Číšnice přikývla.

„Co je to pa?“

„Já vlastně nevím,“ přiznala se číšnice. „Poslednímu slovu jsem nerozuměla, když se představovali. Znělo to jako… no, jako ‚pa‘ a pak cosi.“

A tak se Hynek zvedne a vydá se vstříc „První české pa“. A ani on, ani předpovídači jasných budoucností a rutinních životů netuší, že právě teď se rozhodlo: od tohoto okamžiku nastoupil na dráhu jiného života, než jaký od něho všichni, včetně jeho samého, čekali.

Projde nejprve tmavou, studenou chodbou. Z jedné strany k němu doléhá hluk z kavárny, ale on už je čelem obrácený k zavřeným dveřím, za které se žádný spořádaný měšťan na konci nedělní procházky nepodívá, ne proto, že by nesměl, ale proto, že neví, co by na druhé straně měl dělat. Je polovina šedesátých let a spolky a skupiny se stávají v Rakouském císařství hitem. Ještě před pár lety ale byly zakázané a spousta lidí s nimi nemá zkušenosti. Nevědí, jak se spolčovat. Co si vzít na sebe? Co na schůzi dělat? Jsou opatrní, chtějí začít navštěvovat nějaký spolek teprve těsně předtím, než tak učiní sousedé. Není divu, že Hynek na žádné schůzi nikdy nebyl.

Snad je nebude rušit, napadne ho. Ale sama číšnice ho sem poslala, a tak zaklepe, a když nikdo neodpovídá, otevře.

První, co uvidí, jsou klobouky. Klobouky seřazené hned u dveří, div o ně nezakopl. Zastaví se uprostřed kroku, těsně nad černou krempou jednoho z nejvyšších, a rychle zvedne hlavu. V sále se pohybují čtyři pánové. Jsou rozstrkáni po místnosti, upírají na něj zrak a skáčou na místě na jedné noze. Všichni jsou v oblecích a klobouky, na které málem šlápl, nejspíš odložili, aby jim nepřekážely ve výskocích. Kromě nich je v místnosti ještě pátý muž. Sedí za stolem, na nose si přidržuje lorňon, pozoruje skokany a Hynka si ani nevšiml.

„Pardon,“ řekne Hynek a užuž chce zavřít dveře, ale nejbližší skákající na něho zavolá, aby šel dál.

„Pojď-te-dál,“ skandují i ostatní do rytmu výskoků.

Hynek vstoupí. Čeká, že se něco stane, ale pánové pokračují ve výskocích, a netrvá dlouho a už ho ani nesledují, jejich pohledy začnou bloudit po místnosti. Stejně tak i Hynkův. Všimne si volné židle a po chvíli osmělování se muže u stolu zeptá, jestli smí, a když ten přikývne, posadí se. Ani neví jak, najednou počítá výskoky. Je u padesátky a u stovky. Jaká záliba mohla tyhle lidi přivést do spolku? Pasiáns? První česká pasiánsová společnost? Parocha? Parkán? Palírna? Z toho, co ho napadá, má se skákáním něco společného tak akorát parkur, a i ten ke skokům vyžaduje koně. Když už žádné jiné slovo na „pa“ neví a začíná si vyčítat, proč číšnici poslechl, jeden muž se skákáním přestane. Stoupne si na obě nohy, skloní se a chytí se za kolena. Funí a snaží se popadnout dech.

„Dřív bych zhebl,“ prohlásí.

Přejde přes koberec k další prázdné židli, pronásledován „no tak“ a „proč?“ a „už teď?“. Ale i další skákající začne disciplína opouštět. Jeden po druhém se spouštějí na obě nohy a sedají na židle.

„Tohle nikdy nepůjde,“ říkají někteří.

„Něco lepšího.“

Když to i poslední skákající vzdá, Hynek chvíli čeká, přece jen nikdy na žádné schůzi nebyl, a tak neví, jestli ještě něco nepřijde, jestli třeba skokani odněkud nevytáhnou žíněnku. Ale nic se neděje, jen muž sedící u stolu se obrátí na Hynka a zeptá se, jestli se přišel přihlásit do jejich spolku. Hynek se přizná, že přihlásit ani ne, spíš chtěl jen rozměnit dvouzlatku. Ale jen začne mluvit o rozměňování a muž u stolu ho už přerušuje.

„Já vás arci znám. Odkud vás znám?“

Hynek zavrtí hlavou.

„Znát mě? To bude omyl. Nebo ne, omyl ne. Třeba jste mě viděl. Praha je malá. Bydlím na Malé Straně, moje nastávající je ze Starého Města. Byli jsme procházkou na Kolowratské třídě, na Velkém náměstí. Spatřil jste nás.“

Čtyři muži se srocují kolem jejich stolu a Hynek chce znovu začít o dvouzlatce, ale muž ho znovu zastaví:

„Ne. Já vás znám odjinud. Počkejte. To ta lorněta, mate mě. Zvedněte hlavu. Tak. Podívejte se mi do očí.“

Lorňon je položen na stůl a Hynek se najednou dívá muži do bledě modrých očí, které snad kvůli barvě, ale ještě spíš kvůli neuhýbavému, dlouhému pohledu působí upřímně a trochu chlapecky, a zmírňují tak vše přísné, co se nahromadilo v dolní části tváře: stažené rty, ostrý, trojúhelníkový nos a nafouklé tváře s širokými licousy.

„Jste mi povědomý. Ach ano! Vy jste ten, kdo v mém salóně bojoval proti strašidlu!“

Hynek chce namítnout, že když už, tak by bojoval se strašidlem, ne proti strašidlu, a ani to nikdy nedělal. Na poslední chvíli se ale zarazí. A najednou mu dojde, že ten pán má pravdu. A že to není jen tak nějaký pán, ale pan Brauner. Vážený pražský měšťan. Lékárník. Vlastník paláce na Ferdinandově ulici. Poslanec ve Vídni. A také majitel jediných rozbitých parních hodin v Českém království.

Ta nešťastná událost se odehrála před víc než rokem a způsobil ji Hynkův známý, Braunerův správce, který tvrdil, že v jednom ze salónů Braunerova paláce straší. Hynka strašidla pramálo zajímala, míň například než nedělní večeře nebo Newtonova iterační metoda, ale správce byl neoblomný a s ubíhajícím časem i víc a víc otravný. A tak Hynek jednoho dne souhlasil s jeho pokusem: nechal se zavřít na půlhodinu o samotě v salóně, aby sám potvrdil, nebo vyvrátil existenci nadpřirozena.

To, co následně zažil, se jen sotva dalo popsat jako setkání se strašidlem. V místnosti nebylo nic, na co by mohl ukázat a říct: „Tady ho máte, tady je, strašidlo.“ Nejen že to nebylo nic reálného, nebylo to ani nic rozpoznatelného těmi nejjistějšími smysly. Strašidlo se projevovalo, ale jen na té nejprimitivnější, taktilní úrovni. Byla tu úzkost. Úzkost, která ho provázela od chvíle, kdy byl do přijímacího salónu zavřen, a která byla natolik silná, až se stala hmatatelnou. Nedávala mu prostor nadechnout se. Svírala mu ramena, tlačila ho v očnicích, zacpávala mu uši, tahala ho za knír. Když se správce po půlhodině znovu ukázal, Hynek pocítil takovou radost ze shledání, že si najednou sám před sebou připadal jako pes vítající svého pána.

Tady by nejspíš vše skončilo, nebýt toho, že Hynek tehdy do Braunerova paláce přišel po slavnostním zahájení nového školního roku a měl na sobě vše, co učitel v takový den mít měl. Na nohou černé kalhoty se zlatými lampasy. Ke košili připjatý vysoký límec. Na hlavě dvourohý klobouk s peřím. A samozřejmě, protože byl učitel, u slavnostní uniformy mu nesměl chybět kord, který byl normálně připoutaný k pasu, ale který předal správci krátce před návštěvou salónu. V momentě, kdy mu jej správce vracel, se stalo něco zvláštního: kord, putující z jedněch rukou do druhých, se sám od sebe rozvibroval.

Správce tehdy vykřikl úžasem, možná i zavolal něco ve smyslu, že teď už je existence duchů nezpochybnitelná. Hynek byl ovšem exaktně založený. Na filosofické fakultě po několik večerů navštěvoval přednášky pražského profesora, který ukázal, že to, co vnímáme zrakem, nejsou věci samotné, ale vlny dopadající na sítnice očí. Stejně tak i to, co slyšíme, není nic jiného než vlnění vzduchu. A co emoce? napadlo tehdy Hynka. Co láska, strach, úzkost? Co když nevznikají samovolně a svobodnou vůlí? Co když jsou to jen reakce těla na vlny, těkající prostorem? Stejné vlny, které mohou rozpohybovat objekty? Hynek samozřejmě nemohl slyšet o infrazvuku, o armádách, které ve sto let vzdálené budoucnosti dvacátého století začnou testovat zvukové zbraně. Nevěděl nic o neslyšitelných vlnových délkách, které dokáží vyvolat pocit nevolnosti, ale nic z toho nepotřeboval: k uvažování mu stačila metafora vln. Jestli je to tak, říkal si tehdy, jestli je úzkost jen odpověď těla na náraz vln, pak ono vlnění musí mít někde zdroj, něco, co pravidelnými pohyby rozkmitává vzduch v salóně.

Rozhlédl se po popískované podlaze, po dvou obrazech, křesle, stolu, obklopeném Thonetovým nábytkem, ale jeho oči se zastavily až na dvoumetrových parních hodinách, jež stály u stěny a jejichž píst se pravidelnými, těžkými výkopy snažil neztratit krok s časem. Nevěděl, že to jsou jediné parní hodiny v Čechách. Ani nevěděl, že byly dovezeny až z Anglie. Ukázal na ně a řekl správci, že tohle a nic jiného musí být ono strašidlo.

Správce to tehdy okomentoval nevěřícným smíchem, ale Hynek trval na tom, že našel strašidlo, a správce uvěřil aspoň natolik, aby přešel k hodinám, otevřel přední sklo a začal si je s obezřetností, možná hranou, možná skutečnou, prohlížet. Jako by hodiny něco tušily, píšťala na jejich špici se najednou otevřela a za pískotu se z ní začala valit pára.

„Pět hodin,“ oznámil správce suše.

Potom Hynka požádal o kord a se zbraní v ruce si klekl. Vypadalo to skoro, jako by parní hodiny byly jeho milá, s kterou se ocitl o samotě a právě se jí chystal přednést báseň od Vítězslava Hálka. Ale místo toho, aby začal nějakým líbezným veršem, aby spustil, například, že „sluneční žár o poledni — to žhoucí láska moje“, vsunul najednou ruku s kordem do mechanismu a zablokoval řetěz, který uváděl hodinový stroj do pohybu. Hynek chtěl něco udělat. Zastavit ho. Dřív než byť i jen přešel přijímací salón, ozvaly se na chodbě kroky a ve dveřích stál pan Brauner. Ve stejném okamžiku se kord v mechanismu hodin prohnul, pak se se zazvoněním narovnal zpátky, a pan Brauner se tak stal bývalým majitelem jediných fungujících parních hodin v Čechách a zbrusu novým majitelem hodin rozbitých.

„Máte pravdu,“ řekne Hynek, upamatovaný na tuhle událost, „my se skutečně známe.“

I když popravdě, on by ono setkání nepopsal jako boj se strašidlem. Spíš jako rozbíjení parních hodin. Ale panu Braunerovi v charakteristice nechce odporovat.

„Bojovník s duchy. Ne úplně. Ale možná trochu,“ řekne. „Teď ovšem jen potřebuji zaplatit za pintu piva.“

Pan Brauner, jako by poslední poznámku neslyšel, se usmívá a ptá se, jestli proti duchům bojuje pravidelně, a Hynek chvíli váhá, jestli přiznat, že ho takové věci vlastně nezajímají, ale nakonec diplomaticky odpoví, že ne, je učitel na dívčí škole a na boj s duchy nemá tolik času.

„Leda o letních prázdninách,“ dodá. „Ale to mám zas jiné starosti.“

„Vy jste učitel?“ ozve se jeden z mužů, kteří stojí kolem stolu. „Já taky. Prokop Prest.“

Hynek, trochu zmatený, potřese rukou pana Presta a představí se plným jménem.

„Pan Harr, bojovník proti duchům,“ ujme se pan Brauner znovu slova. „To máte radost, že jste se k nám dostal. Nebo ne?“

Hynek zopakuje, že opravdu chtěl jen rozměnit na pivo a vlastně ani neví, kde se ocitl. Poví jim o číšnici a její „první české pa“. Brauner se usměje.

„No tak to budete mít ovšem radost, až se dozvíte, kde jste! Tohle je totiž první — a jediná! — Česká parapsychologická společnost.“

Přitom Brauner opíše rukou kruh po mužích kolem stolu a ti se na Hynka usmějí. Hynek se usměje taky. Teď už konečně chápe, proč číšnice nerozuměla názvu společnosti. Sám nemá nejmenší tušení, co to taková parapsychologická společnost je.

„Moc mě těší. Já…“

Jeden z mužů ho přeruší:

„Pane poslanče, tohle mě přivádí na nápad. Takový bojovník proti duchům by nám mohl být vhod.“

„Vidíte, to mě ani nenapadlo,“ řekne pan Brauner. „Místo bychom měli, nebo ne? Aspoň dnes večer. Bojovník proti duchům může být vhodný. Co si myslíte vy, pane Preste?“

„Já nevím, jestli mě nepřeceňujete,“ ozve se Hynek, ale zdá se, že jeho pochyby nikdo nebere v potaz. Všichni se dívají na toho, kdo se představil jako Prokop Prest a kdo teď váhá, kouše si ret a nakonec promluví:

„Víte, že já jsem vždycky opatrný. Ale dneska… sám jste to viděl. Tunstallův pokus nevyšel, a potom, místo toho, abychom přišli s něčím novým, tu jen sedíme a dohadujeme se. Takhle se s Němci nikdy nemůžeme poměřit.“

Hynek, zmatený z toho, co se to Prokop Prest snažil říct, najednou dostane od Braunera otázku, kolik má času. Odpoví, že na sedmou je pozvaný na večeři ke své nastávající. Brauner poklepe Hynkovi na rameno.

„Totiž několik hodin? To bude určitě stačit. Co byste říkal výletu po Praze?“

Venku je mlha a zima, a po pravdě řečeno, výletu po Praze by Hynek říkal „ne“. Ale Brauner dodá, že jim bude stačit objednat dvě drožky.

„Projížďka v drožkách,“ řekne Hynek, „proč jste to neřekl rovnou!“

Představí si, jak on a pan poslanec v uzavřeném prostoru drožky s pokrývkami na kolenou debatují o jemnostech měšťanského života anebo jiných jemnostech… co jiného než jemnosti mohla mít na starosti parapsychologická společnost? Úctyznalí Pražané před nimi uhýbají a smekají klobouky. A pak se večer po souper posadí s Líziným otcem k cigáru a jakoby nic začne:

„Tak jsem dneska při projížďce s panem poslancem Braunerem…“

Stopne snění a odsouhlasí výlet. Teprve když si muži jdou pro klobouky, dojde mu, že na to hlavní zapomněl. Jde k panu Braunerovi a řekne mu, že se pořád ještě nedozvěděl, jestli někdo z nich nemá krejcary.

„Krejcary. Vidíte. A ani jste nic neřekl. Kolik jich potřebujete?“

Jeho pravá ruka putuje do kapsy svrchníku a potom tahá čtvrtzlatník za čtvrtzlatníkem.

„Bude to stačit? Byste rozuměl, mám víc, ale sám jich pár budu potřebovat.“

Hynek se nevěřícně dívá na osm mincí, jež Brauner drží v dlani, jako by to byly drobné, které člověk kdykoliv může dostat.

„Ani nevím, jak vám to oplatím.“

„Jen berte. Za to, že s námi jede bojovník proti duchům, je pár čtvrtzlatníků maličkost.“

Před řetězovým mostem odchytí dvě drožky a někdo zavolá adresu, ze které se dá identifikovat Žižkov. Potom už jsou dveře od drožky otevřené a Hynek společně s dvěma muži a Braunerem musí nastupovat. Ještě těsně předtím se rozhlédne. Most, na který za chvíli mají vjet, nevypadá jako architektonický objekt, spíš připomíná divadelní kulisu. Brána při vjezdu je odshora dolů olepená mlhou, zbývají z ní jen dva sloupy. O kus dál z mlíka mlhy vystupují řetězy, zdánlivě nikde neukotvené, jakoby spuštěné z nebes. Železná oka se do sebe zakousávají a kovové prsty svírají most a prohýbají se pod jeho vahou. A pak vše opět mizí v mlze. Hynek nastoupí do drožky. A najednou mu dojde, že tohle není výlet s čajem, debatami o politice a uklánějícími se Pražany. Srdce se mu sevře tušením, že, aniž by si to uvědomil, se právě dobrovolně vydal na cestu do světa, který nezná ani on, ani Líza, ani její rodiče. Který nemá s jeho Prahou nic společného. A který začíná tam, kde most, řetězy a řeku požírá mlha.

Když projedou kolem plácku před Královským zemským českým prozatímním divadlem, zopakuje pan Brauner, že Hynek musel mít jistě radost, když se dozvěděl, v jaké společnosti se to ocitl. Hynek řekne, že samozřejmě ano, ale že by mu nevadilo, kdyby někdo trochu rozvedl, co přesně vlastně taková První česká parapsychologická společnost dělá.

„To můžeme. Jak moc jste obeznámen s parapsychologií?“

Hynek chvíli váhá, do jaké míry lhát. Nakonec se rozhodne, že minimálně.

„Vůbec.“

Pan Brauner vypadá překvapený.

„Muž jako vy… a nic neví? Skutečně?“

Zvedne ukazováček a podívá se na oba pány, s kterými jedou společně v drožce. Pak se obrátí k Hynkovi a pokračuje:

„Byste rozuměl, asi by mě to nemělo udivovat. Tohle není vaše vina, tohle je vina nás všech, Čechů. Němci už mají pod svými křídly nejméně dvě parapsychologické společnosti… jednu ve Vídni, a další, Pražskou společnost pro zkoumání záhrobních a jiných magických jevů… jak už je samotný ten název dlouhý a neforemný, prostě německý… nicméně, je z něho zřejmé, že působiště je právě tady. Zatímco tedy Němci jenom v téhle monarchii již ovládají takové společnosti dvě, my Češi jsme až donedávna neměli ani jednu. Změna byla historicky nezbytná, a je mi potěšením, že jsem se nástrojem historie mohl stát já. Tedy my. To mi připomíná, k představování ještě nedošlo, že? Tohle jsou naši dva velmi důležití členové, pan Otakar Borový a Otakar Hrách.“

Hynek si potřese rukou s oběma pány. Pan Brauner pokračuje:

„Jestli jednou předběhneme Němce v parapsychologickém zkoumání, bude to dost pravděpodobně zásluhou obou Otakarů. Mimochodem, jejich jméno není to jediné, co je na nich zajímavé. Nikdo nedokáže postihnout esenci parapsychologie tak dobře jako oni. Rozumíte?“

Hynek nerozumí, i když by asi měl, protože pan Brauner se odmlčel a snad očekává nějakou zajímavou otázku. Hynek přemýšlí, co říct. Pak si všimne, že oba Otakaři drží v rukou balíček karet, a napadne ho, že se asi právě dívá na esenci parapsychologie.

„Kouzlo?“ usměje se.

„Něco mnohem lepšího než kouzlo. Skutečnost.“

Otakaři podají Hynkovi karty a po jeho rychlé kontrole si každý vezme svůj balíček zpátky, zamíchá a sejme. Ukážou sejmutou kartu. U obou zelená devítka. Znovu zamíchají a znovu sejmou. U obou kulový svršek. Znovu zamíchají, znovu sejmou. Teprve teď se jejich sejmuté karty liší.

„Co myslíte?“ ozve se Brauner.

„Trik?“ řekne Hynek. Snaží se přitom znít neutrálně a neříkat vše, co si myslí. Tedy ne: špatný trik. Protože kdyby byl objektivní, viděl už mnohem lepší, a to se o kouzlení nezajímá.

„Tak mi řekněte: kdyby šlo o trik, proč by se podařil jenom dvakrát? Otakaři nejsou tak zruční? Zapletly se jim prsty? Dohodli se arci na dvou kartách, ale na třetí nikoliv? Já tuším, co byste si vybral: nejen, že je tohle trik, ale navíc ještě nepovedený trik. Prosím vás, pro dobro naší diskuse, zapomeňte na okamžik, čemu věříte, a předpokládejte, že to není trik. Tedy je to skutečnost. Co by pak taková skutečnost znamenala?“

Drožka začne stoupat Václavským náměstím a Brauner se odmlčí. Míjejí kašnu se sochou svatého Václava, když znovu promluví:

„Slyšel jste o italském a francouzském učenci, kteří nezávisle na sobě, jeden na starém, druhý na novém kontinentě, vynalezli telettrofono, velmi složitý přístroj, jehož objevení čirou náhodou se dá zcela jistě vyloučit? A to, aniž o sobě kdy věděli! Slyšel jste o jednom americkém spisovateli… napsal příběh o trestanci v kobce, jejíž stěny jako nějací primitivní živočichové k sobě lezou a onen trestanec je nucen ustupovat víc a víc do středu místnosti, kde číhá obrovská, bezedná jáma… A tahle povídka, představte si, je navlas stejná jako povídka našeho Krameria! A to, aniž se znali! A co vy? Kolikrát se vám stalo, že jste měl tytéž myšlenky, jež někdo druhý do poslední slabiky stejně vyslovil? A zamilovav se, nepoznal jste později, že ve stejném okamžiku se do téže dívky zamiloval tucet dalších mládenců? A taktéž jste si všiml, že lidé mají tendenci padat společně, zvedat se společně, hole se lámou najednou a polívky najednou kysnou a kola, nedej bože, aby se to stalo nám, nekřupají po jednom, alebrž v párech?“

„Snad ano,“ řekne Hynek. „Snad něco z toho ano.“

„A přesto,“ pokračuje pan Brauner, „přesto, že je důkazů nespočet, je naše studium těchhle fakt v plínkách. Je potřeba, aby nejen Němci, anobrž i my konečně porozuměli tomu, co jsou hranice člověka, co člověk dokáže, co začíná za těmi všedními, nezajímavými, dobře známými pěti smysly. Ale tomu jistě vy sám rozumíte, vy, bojovník proti duchům, vy, který jste dokázal porazit strašidlo v salóně. Tak jsem si totiž sám pro sebe onu hrůzu, s kterou jste se utkal, nazval: strašidlo v salóně. Kolikrát si někdo stěžoval! Problém byl, že těch pár lidí, kteří byli stejně vnímaví jako vy, jen mluvilo o nepříjemných pocitech. Nikdo z nich nedokázal analysovat nic. Co mi mohlo takové tlachání dát? Vy jste byl první, kdož byl nejen vnímavý ku strašidlu v salóně, ale kdož zároveň dokázal jednat. Rozebral jste celou záhadu na příčiny a následky. A strašidlo přestalo být strašidlem.“

„A jste si jistý, že…“ přeruší ho Hynek.

„Už si nikdo nestěžoval.“

„Ale ne, já jsem se chtěl zeptat na něco jiného. Jste si jistý, že strašidlo přestalo být strašidlem? Když jsem byl v salóně, představoval jsem si hodiny jako nějaký zdroj, zdroj vln, například, které putují vzduchem a vyvolávají pocit strachu… tak jako třeba vítr vyvolává pocit chladu. Jak moc se tohle liší od strašidla?“

Pan Brauner se na Hynka nejistě podívá.

„Jak moc? Právě jste podal celkem rozumné vysvětlení… já samozřejmě nevím, jest-li pravdivé, ale přinejmenším vám mohu říci, že se v něm nepočítá s žádným prokletím, nešťastnou milenkou a hýkajícím duchem. Rozdíl mezi tím, co popisujete, a tím, co jsem slyšel od jiných, je rozdíl mezi možností a nesmyslem. Kam bychom přišli, kdybychom začali věřit na duchy? To bychom pak měli uznat i divoženky? Ohnivé mužíky? Anobrž hejkaly? Vy sám tomuhle přece musíte rozumět.“

„Já nevím, jestli mě nepřeceňujete.“

„Nepřeceňujeme. Uvidíte sám! S vašimi schopnostmi, vaší inteligencí, skepsí k duchům bych se nijak nedivil, kdybyste se brzy stal členem naší společnosti. Novým parapsychologem.“

„A proto jsem tady? Abych přijal členství? Jestli je to tak, moc rád bych vám poděkoval, ale po pravdě řečeno, já nejsem zas takový spolkový člověk.“

„Proto tady nejste. Až vám budeme chtít nabídnout členství, tak o tom prostě budete vědět, žádných dohadů netřeba. Pozvali jsme vás arci pro něco jiného.“

Hynek čeká, že Braunerova věta bude mít nějaký dodatek, ale ten nepřichází.

„A to je?“ zeptá se, když už ticho trvá dlouho.

„Nesmysl,“ řekne pan Brauner.

Jeden z Otakarů se podívá z okna do mlhy.

„Budeme vystupovat.“

Drožky zastaví na kraji Žižkova, tam, kde se činžáky otvírají do posekaných polí. Ač se Hynkovi nechce, dál musí s muži pokračovat pěšky. Smráká se a oni jdou jeden za druhým po úzké cestě. Pro mlhu a podvečer Hynek nevidí o moc víc než pana Braunera před sebou, Prokopa Presta za sebou a sešlapanou zablácenou pěšinu, která se vine mezi křovisky a olšemi. Najednou se cesta stočí kolem dřevěného pódia, které by skoro mohlo sloužit milovníkům divadla, nebýt toho, že z něho uprostřed jako hák trčí šibenice, a Hynek podle ní pozná, že došli až k žižkovskému popravišti. O kus dál je malý rybník a u něho několik bud.

Ani Brauner, ani ostatní ničemu z toho nevěnují pozornost. Jakmile jsou u rybníka, odpočítají třetí boudu zkraje a vstoupí. Nezaklepou. Prostě otevřou dveře a jsou uvnitř.

V kuchyni, kam vejdou, smrdí seno a na kamnech se v hrnci topí oškubaná slepice, ale kamna už nejspíš dávno nikdo nepoužívá, protože hned vedle nich je na hliněné zemi primitivní ohniště, s hromádkou nespálených prken a trojnožkou železných tyčí, na kterých se houpe zamaštěný železný hák. Stěny jsou černé od kouře a strop se vmačkává do kuchyně, jako by to byl nějaký živočich. Zatímco venku je ještě den, tady už začal večer. Hynkovi chvíli trvá, než si přivykne na šero, a pak si uvědomí, že na konci kuchyně stojí muž, kývá na ně a má nataženou ruku. Hynek to gesto nepochopí, ale pan Brauner ano a vpustí do mužovy dlaně drobné. Další místnost neoddělují dveře, jen vykouslý obdélník ve zdi, a tak Brauner ze slušnosti zaklepe špičkou hole na roh dřevěné stěny a společně s Hynkem a Prokopem Prestem vstoupí do jediného pokoje celého příbytku, pokoje, kde je i bez První české parapsychologické společnosti plno. U okna si hrají tři děti. Kolem jediného kusu nábytku, mohutného stolu uprostřed místnosti, sedí dva chlapíci a třetí, který pana Braunera přivítal v kuchyni, se k nim přidává a jen ještě říká, že seanci povede on se svou ženou, a přitom ukazuje na slamník u zdi. Pokrývky se tam krabatí a kroutí kolem lidského těla.

Pan Brauner kývá na Hynka a na Prokopa Presta, ale ve stejné chvíli se kdosi zvedá od stolu.

„Hohoho, endlich sind Sie hier. Sie haben aber lange gebraucht!“ nese se místností.

Brauner se bez stopy vzrušení dívá na muže, který stojí u stolu, a hned odpovídá česky:

„Však víte, Němci na radnici, ti nikdy nedokáží město zvelebit pořádnými cestami, ani díry rumem zasypat a zplacatit… s povozem jsme museli jet pomalu.“

Prokop se naklání k Hynkovi a šeptá, že je to Fridrich von Krauseneck, předseda německé Pražské společnosti pro zkoumání záhrobních a jiných magických jevů. Fridrich se dívá na Braunera a váhá. Česky snad rozumí, ale ne natolik, aby dokázal Braunerův proslov zařadit. Je to nejspíš „velebení“, „placatění“ a „sypání děr rumem“, s čím se běžně nesetkává a co mu brání správně si vybrat mezi urážkami a slušnou odpovědí. Nakonec se rozhodne navázat co nejneutrálněji. Pokračuje německy:

„A já hlupák si myslel, že jste nespěchali z jiného důvodu! Tohle se vám totiž opravdu nebude líbit. Však se jen podívejte. Začnu tím, že třeba…“

Hynek brzy pochopí, že výřečný pan Brauner má ve Fridrichovi značného konkurenta. Fridrich drmolí a drmolí něco o duchu, seanci a spiritistech ze Žižkova, a ani sám Brauner, který na nekonečné digrese musí být zvyklý ze své vlastní mluvy, mu nevěnuje pozornost. Místo toho přejde ke slamníku.

„Proč by se nám něco takového nemělo líbit?“ přeruší Krausenecka uprostřed věty, tentokrát v němčině. „Náš vkus určitě není o nic horší než vkus německých parapsychologů.“

Někdo u stolu souhlasně zamručí, ale než se můžou přidat další, ozvou se nespokojenci z kuchyně, že pořád nevědí, co se děje. Hynek s Prokopem následují pana Braunera k lůžku u stěny, zatímco zbylí parapsychologové vpadnou do místnosti. Fridrich se začne smát a povídat o neschopných českých strážích za čtyřicátého osmého, ale Brauner Fridricha ignoruje a otočí se k muži, který je přivítal v kuchyni, a zeptá se, jestli smí. Muž přisvědčí a dodá, že už stejně spala dost. Brauner pokyne Hynkovi, aby šel blíž. Hynek se nakloní nad ženou. Ozve se klapnutí, to Brauner nechal sklouznout na zem svou hůl. Pak se natáhne a jeho ruka v kožené rukavici zvedne cíp deky a pomalu ji hrne dolů, až je vidět chomáč vlasů, čelo, nos, tvář, krk, ramena. Žena, nebo možná spíš dívka, leží na boku, otočená směrem ke zdi. Nemá na sobě nic jiného než jednoduché šaty, tak jednoduché, že nebýt černé, Hynek by řekl, že to nejsou šaty, ale spodnička. Hynek slyší její dech.

„Jste ženatý?“ zeptá se Brauner. Nesmyslná otázka. Ale Hynek i tak odpoví, že ne.

„Výborně! Tak to si na Sofii nemusíte dávat pozor. Ne tolik.“

Úsměv pana Braunera. Dotek na rameni. Nahém rameni. Dívka se otočí. Doširoka rozevřené modré oči. Dívá se na ně oba.

Je hezká, ale snad aby nežárlil, Hynek sám sebe rychle přesvědčí, že ne tolik. Má pihy. Široká, žabí ústa. Její oči jsou příliš veliké. A jestli bude o tomhle večeru někdy mluvit s někým, kdo se zajímá o spolky, nepopíše ji jinak než jako vykulenou pihovatou holku.

„Tak ty jsi ta, která má dle Fridricha přinést konec První české parapsychologické společnosti? Krásnější si ani vybrat nemohl,“ řekne Brauner.

Sofie se protáhne na slamníku.

„Seance,“ řekne mezi dvěma zívnutími, „stojí půl zlatky. Ne. Zlatku. A platí se předem.“

Zlatku! Hynek sleduje, jak se parapsychologická společnost dohaduje a jak na konci dohadů mizí v ženině nastavené ruce víc, než si on vydělá za několik hodin učení. Pak jsou všichni kromě dětí posláni na dvůr, aby nerušili přípravu seance.

Mlhu pomalu střídá tma. V sousední boudě řve dítě. V blátě mechanicky klovou do země slepice. Brauner se postaví opodál s von Krauseneckem. Oba drží v rukou dýmky a o něčem se baví, ale o čem, to Hynek brzy přestane chápat. Slyší divná slova. Elf. Syn jakési řecké bohyně. Parapsychologie a spiritismus. Telepatie. A tahle slova jsou utopená v dlouhých a dlouhých větách, stejně jako oni jsou utopeni v mlze a večeru. Dýmky obou mužů se rozhoří a Hynek ucítí vůni dubového listí. Krátce nato někdo navrhne projít se k rybníku, k té louži, kterou obtáčejí plesnivé žižkovské boudy. Hynek odmítne, ostatní jdou. Trvá to jen pár vteřin, než je spolkne tma. Pak je Hynek sám. Nikdo a nic není vidět, jen z nedalekého popraviště se k němu plouží bílé cáry mlhy jako sny duchů. Hynek stojí. Čeká. A najednou za sebou zaslechne rozhovor v němčině. Pozná Sofiin hlas. Ten hlas říká, že se jí nechce. Někdo jí odpovídá, Hynek odhaduje, že nejspíš ten, který v kuchyni dostal od Braunera drobné, protože argumentuje tím, že jakmile dostali zaplaceno, nemůže se jim nechtít.

„Tobě se to mluví,“ slyší Hynek tu ženu. „Ty jsi jen zprostředkovatel. Ale já? Bojím se. Čím dál víc se bojím, Alfréde. Něco se děje. Nezvládli bychom to jinak? Vytáhneme hrací skříňku.“

„Copaks je neviděla?“ ozve se Alfréd. „Jsou zkušení. Prý skeptičtí spiritisté, říkal Fridrich. Jestli něco takového může být. Těm nebudou stačit občmárnutá chodidla ani hrající skříňka, ani hlas ze záhrobí. Ti očekávají něco víc. Ale když se jim to něco víc donese…“

Hynek se chce k nim otočit, ale najednou se stane něco podivného. Něčí ruka ho sevře, Alfrédova, nebo snad té ženy. Nesevře ho ovšem za loket ani za kraj ramene, ale dotkne se ho u klíční kosti. A protože nemá vyhrnutý límec u kabátu, ucítí dotek prstů na obnažené kůži krku. Otřese se. Chce ucuknout, ale neucukne. Jako ve snách se dívá na mlhu, za kterou lze tušit šibenici, na zplihlá tělíčka slepic, vnímá studenou dlaň a bříška a kotníky prstů na svém rameni, a nehýbe se. Potom je najednou vedle muže, vedle toho, který byl osloven jako Alfréd, neví, kolik času uběhlo, možná jen pár vteřin, možná několik minut, a vidí, jak jiný muž, který byl s nimi v bytě, odchází s někým podél rybníka pryč. I když to není úplně přesné. Nevypadá to, jako by odcházeli. Vypadá to, jako by muž tu druhou postavu táhl. Zvedne ruku. Chce zakřičet. Chce upozornit ostatní, že se něco děje. Ale Alfréd zavolá dřív než Hynek:

„Vše je fertich!“

Z mlhy směrem od rybníka se ozvou hlasy a brzy se objeví Brauner, Krauseneck a zbylí členové První české parapsychologické společnosti.

„Laßt uns die Séance beginnen!“ řekne Alfréd. „A promiňte, že to tak dlouho trvalo. Zdržela nás Sofie. Bylo jí špatně. Nějaká nevolnost.“

Ukáže prstem do mlhy a řekne, že ji jejich nájemník slamníku v levém rohu pod oknem musel odvést. Potřebuje se projít. Nadýchat čerstvého vzduchu.

„Seanci povedu já. Sofie, pokud bude moct, dorazí později.“

Děti jsou vyhnány ven, aby si hrály v mlze. Parapsychologická společnost nejdříve protestuje, že si zaplatili nejen Alfréda, ale i jeho ženu. Je to nakonec Fridrich von Krauseneck, kdo je přesvědčí, aby zůstali. Rozesadí se kolem stolu. Muž věší na dva hřeby závěs, který je má oddělit od kuchyně, zapaluje svíčky na stole a na černou tabulku škrábe křídou jméno: Eliška, služebná. Potom se posadí do čela stolu a položí ruce na stůl, dlaněmi nahoru, a požádá ostatní, aby ho následovali. Zvenku se do boudy vkrádají poslední zbytky světla, ale záře svíček je jasnější. Na stole se lesknou žluté kruhy. Hynek udělá to co ostatní. Napadne ho najednou, jak moc se stůl, u kterého sedí, liší od všeho ostatního v příbytku. Zatímco slamníky, šaty i obyvatelé bytu jsou ztrhaní, odrbaní, bez pevného místa v pokoji, stůl kraluje středu a jeho bytelnost odkazuje do jiných dob, do časů, kdy snad celá rodina bydlela na vesnici a scházela se kolem něho po práci na poli. Podívá se po osazenstvu, po žlutých tvářích a černých stínech, a na okamžik uvěří, že jsou všichni jen hosté chystající se k selské večeři. Pak ale jeho pravou ruku sevřou dlouhé, studené Alfrédovy prsty a hned nato po jeho levé dlani přejedou nervózní, tlusté a upocené prsty Otakara Hracha a iluze je pryč.

„Sešli jsme se,“ promluví Alfréd, „abychom probudili ducha Elišky, služebné, která byla na Židovských pecích popravena pro zabití dítěte své paní.“

Ticho.

„Teď budu mluvit latinsky,“ řekne a následně skanduje něco, co, jak Hynek bezpečně pozná, má s latinou společný jen častý výskyt písmene „s“.

„Jsi tady?“ vzkřikne nakonec a rozhlédne se.

Ticho.

Uběhne asi minuta. Pak začne Alfréd mluvit. Ale nemluví ani jako duch, ani k duchovi, místo toho si začne stěžovat, jak těžký je život takhle stranou od civilizace, a pokud bude Sofie nemocná, zlatka mu nestačí ani na to, aby jí zaplatil doktora. Oba Otakaři si povzdechnou, muži se pustí a Hynek otře pot z cizí ruky o hranu židle.

„Jestli se seance vydaří,“ řekne Brauner, „jestli se doopravdy vydaří, přidáme půl zlatky. Pro to ale budete musit něco předvést.“

Alfréd začne rychle mumlat, jak je pan Brauner neuvěřitelně ochotný a že to ani nečekal a že se teď bude ještě víc snažit, pokud něco takového vůbec jde. A začne tím, že zkusí někoho jiného, protože duch služebné bývá moc líný. Znovu se natáhne doprostřed stolu k černé tabulce. Mycí houbou přetře obě strany, ukáže všem, že je tabulka zcela čistá, a pak ji vrátí na původní místo. Když je na stole znovu kruh rukou, promluví:

„Sešli jsme se, abychom probudili ducha Boženy Němcové.“

Brauner se zprudka nadechne, snad chce něco namítnout, ale v poslední chvíli si to rozmyslí.

Znovu skandování ve fiktivní latině.

„Jsi tady?“ zvolá Alfréd.

Ticho.

Uběhne půl minuty, minuta. Někdo řekne, že tohle nemá cenu, a Fridrich několikrát netrpělivě bouchne rukama o stůl. Pak se ale zničehonic ozve Prokop Prest.

„Co je vám?“

Ta otázka nepatří Alfrédovi, ale Hynkovi, který rychle odpoví, že nic, že je v pořádku.

„Celý se třesete.“

„Snad zima,“ chce Hynek ještě říct, ale neřekne.

Je to zvláštní pocit. Světlo svíček mu ozařuje oblek, jak se sám může přesvědčit, když skloní hlavu. Přitom ale necítí na zápěstích látku košile. Místo toho je mu zima a naskakuje mu husí kůže, po loktech, pažích a ramenou, jako by jeho ruce byly odkryté, a nejen ruce, i ramena. Nemusí ani příliš pátrat v paměti, aby věděl, že si připadá, jako by ho právě někdo nasoukal do šatů, jaké měla na sobě Sofie. Chvíli nato ho v levém lýtku rozbolí zlomenina, upomínka na úraz, který se mu nestal. Možná by měl teď zavolat. Dodat k Prokopově otázce, že mu není jen zima, že se něco děje, něco nevysvětlitelného. Ale není si úplně jistý, jak celý pocit popsat. Jak může říct, že najednou cítí něco, co nemá? Jaká slova zvolit? Chvíli přemýšlí o „transcendentální“, „vně našich hranic“, „sen“. Dřív než se osmělí, předběhne ho Alfréd.

„Spojil jsem se s Boženou Němcovou,“ řekne.

Fridrich možná něco říká, něco možná říkají i ostatní, někdo asi křičí, možná seance pokračuje. Hynek nic z toho nevnímá. Po Alfrédových slovech se začne propadat do snu. Najednou ho svědí černé nemyté vlasy, pusa se mu roztáhne, prsty se mu prodlouží a na tváři mu naskákají pihy. Když se podívá dolů, nemá už na sobě jen oblek. Mezi kalhotami a košilí mu vyčuhuje černá látka, jako by se mu pod ně někdo ne zcela úspěšně snažil nasoukat cizí šaty. Žaludek se mu scvrkává do velikosti máslové hrušky, na hrudi ho tíží prsa, srdce mu tluče pomaleji, žíly se mu zužují a krev teče líněji, střeva skřípají a pod bránicí pumpují jídlo, které nikdy nejedl, a v pánevní dutině ho svědí vaječníky a děloha. Chce se zvednout, ale zůstává sedět. Dlaně sevře v pěst. Počítá nádechy. Snaží se otevřít oči. A pak je sen pryč a on je zpátky uprostřed parapsychologické společnosti, které Alfréd právě něco vypráví změněným hlasem, jako by snad skrz něho promlouvala Božena Němcová, i když účinku iluze poněkud brání to, že nepřestal mluvit německy.

„A hubu měl zamaštěnou sádlem, když mi říkal, Boženko, vy byste si se mnou nechtěla zašpásovat?“

„Kdo byla vaše matka?“ přeruší ho někdo.

Alfréd se odmlčí. V koutcích očí se mu lesknou slzy.

„Vévodkyně. Zaháňská,“ řekne šeptem.

„Jste v pořádku?“ zeptá se Prokop Prest. Ale opět, ta otázka nepatří Alfrédovi. Dívá se na Hynka. Dál se přitom drží v kruhu s ostatními, z jedné strany s Braunerem, z druhé s Fridrichem von Krauseneckem. Vypadá jako starostlivý kněz.

„Byla—to—pou—ze—chvilková—slabost,“ opatrně dávkuje slova Hynek.

Brauner se obrátí zpátky k Alfrédovi.

„Tohle je všechno krásné,“ řekne německy. „Ale jak dokážeš, duchu, že náležíš Boženě Němcové?“

Alfréd si otře zápěstím oči.

„To je jednoduché. Předvedu vám to, co žádný smrtelník nesvede.“

Obrátí se k Hynkovi.

„Dokážu rozhodně víc než obyčejná vykulená pihovatá holka. Takhle sis pro sebe popsal Sofii, Hynku, nebo se pletu? Jako vykulenou pihovatou holku. Chystáš se dneska na večeři ke své nastávající, Luise nebo Líze, bude to večeře se vším všudy, posluhující matička, co tak ráda recituje verše, tatík… společně pak zasednete do divanu, tatík si zapálí doutník, bude bafat jako lokomotiva, a ty řekneš: Tak jsem byl dneska na projížďce s panem lékárníkem a poslancem Braunerem a potkal jsem takovou vykulenou pihovatou holku. Takhle to aspoň plánuješ, ne? Všimněte si, prosím, milí spolustolovníci, že kromě Sofie a Braunera už o nikoho z vás nezavadí. Ani slovem. Slůvkem. Hláskou. Ani jediným hlasivkovým tónem.“

Hynek se nejistě dívá na Alfréda. Jediné, na co se zmůže, je přikývnutí.

„Jak jste to mohl vědět?“

„Já?“ podiví se Alfréd. „To paní Němcová.“

Někdo zalapá po dechu, ale je to jen Krauseneck, který nejspíš chce u ostatních vyvolat úžas, jenž se nedostavuje: všichni dál sedí a dívají se na Hynka a Alfréda. Pan Brauner promluví znovu:

„Dobře. Tohle všechno je krásné. Ale proč by zrovna duch Boženy Němcové měl tolik vědět o panu Harrovi? Ukázal jste, že se tu děje něco neobyčejného. Ještě pořád ovšem nevíme, proč by za to mohla paní Božena Němcová.“

Alfréd se k němu zamračeně otočí.

„Dobře, vy… vy… poslední nevěřící. Dokážu vám to. Pamatujete si černou tabulku, když jsem z ní smazal jméno služebné? Bylo na ní ještě něco napsáno?“

Nikdo nic neříká, Otakaři zavrtí hlavou.

„A teď?“

Fridrich jako první hrábne po tabulce a otočí ji. Ve světle svíček je vidět lehký stříbrný nápis, jako by po ní přejel křídou někdo, kdo nedokáže hmotné věci pevně uchopit, třeba jen slabý duch. Fridrich přečte slova: Věřte mi. Paní Němcová. Alfréd se natáhne přes stůl a vítězoslavně zvedá tabulku. Fridrich hýká úžasem, další muži kroutí hlavami a někdo opakuje, jak je to zvláštní. Brauner prohlásí, že něco takového je zajímavé, pak ale vezme tabulku a začne ji naklánět proti světlu svíčky. Alfréda tohle rozčílí.

„Vy si snad myslíte, že…“ vyštěkne.

Najednou ho přeruší Hynek.

„Podívejte,“ řekne.

Už dávno nesvírá Alfrédovy a Otakarovy dlaně, pustili se. Snad se to stalo, zatímco se propadal do snu. Nic na zápěstí neměl. Nic tam nebylo. A teď? Vyhrne manžetu.

Na levé ruce se mu leskne náramek s medailónem mladé černovlasé ženy.

„Božena Němcová,“ zašeptá Otakar.

„Přísahám,“ řekne Hynek, „viděl jsem je dneska poprvé. Sofii, i toho Alfréda. Nikdy jsem se s nimi nebavil. Na ničem jsme se nedohodli. Jak to všechno zvěděl, nevím. Ode mě to nebylo. A pak je tu samozřejmě ještě ten medailón a černá tabulka…“

„Tabulku nechme tabulkou,“ skočí mu do řeči Brauner. „Takový trik jsem neviděl poprvé. Jistě na ni něco bylo napsáno ještě před seancí, ale ne křídou. Zinek rozpuštěný v kyselině solné je pro lidské oko neviditelný, arci jen pokud je tabulka mokrá. Pamatujete si, že na začátku Alfréd vepsal Eliščino jméno, a potom opatrně mycí houbou obě strany smazal, a teprve tehdy nám ji předal k přezkoumání? Nic nemohlo být vidět. A potom stačilo jen čekat, až tabulka uschne.“

„Dobře,“ připustí Hynek, „možná máte pravdu. Možná to byl trik. Ale co ten medailón?“

„Náramek s medailónem zatím taktéž nechám stranou. Vůbec není jisté, že na něm byla paní Němcová. Černovlasá žena, v takovém šeru. Třeba to byl jen obyčejný náramek, jejž vám podstrčil, an se do vás horečka zakousla… vskutku, nebyl na vás příjemný pohled. Málo chybělo a celou seanci jsme zrušili. Byl jste nepříčetný, možná díky něčemu, co vám podali, on nebo ona, aniž o tom víte. Nebylo by pak nic lehčího než vám podsunout cizí předmět.“

„Na zápěstí levé ruky? Za kterou mě ani nedržel?“

„Nějak ve vaší nepříčetnosti.“

Hynkovi se Braunerovo osočování Alfréda z podvodů nelíbí a namítne, že Alfréd byl sám překvapený z toho, když se u Hynka objevil náramek s medailónem.

„Jak vysvětlíte to?“

„Zatím nevím,“ přizná Brauner. „Ale teď mě zajímají jiné detaily. Popsal všechno přesně? To, že máte dneska večeři v rodině své nastávající, víme i my, ale co ta vykulená pihovatá holka? Co pan poslanec a lékárník Brauner?“

Hynek řekne, že se Alfréd v ničem nespletl. Scházejí právě pěšinou zpátky do města. Jdou všichni, i Fridrich von Krauseneck, který bydlí na Starém Městě, i Alfréd, na kterého na ulici na konci cesty čekají děti. Hynek s Braunerem a Prokopem Prestem se loudají za hlavní skupinou. Fridrich se otočí a volá na ně, aby si nic nedělali z toho, že seance překročila možnosti jejich chápání.

„Místo parapsychologie můžete dělat něco, co umíte! Pít pivo! Orat na poli!“

Brauner Fridricha ignoruje a ptá se dál Hynka:

„Dobře, když pomineme to, že k němu promlouval duch Boženy Němcové… když tohle vyloučíme, ježto je to do nebe volající nesmysl… jaké vysvětlení vás napadá?“

Hynek rozvažuje, jestli má říct to, co se mu už dlouho honí hlavou.

„Pokud by to byl podvod…“ pomalu začne, „proč si pořád myslíte, že je za tím Alfréd? Inscenuje ducha, hraje hru… Vždyť kromě něho byl na seanci ještě někdo, kdo k vám nepatří. Ten Němec, von Krause… jak se jmenuje? Vidíte, jakou má radost.“

Brauner se vážně podívá na Prokopa.

„To je možné,“ řekne ten druhý. Ale pak se obrátí k Hynkovi, a místo aby začal mluvit o Fridrichovi, ptá se zcela nesouvisle, jestli si Hynek pamatuje, že by se ho v bytě někdo dotkl.

„A já se neptám jen na nějaký takový obyčejný dotek,“ dodá hned. „Na to, jestli vám někdo mimoděk přejel po prsteníčku. Zajímá mě, jestli vás někdo držel: minutu, možná i déle.“

Hynek nazdařbůh listuje vzpomínkami. A najednou je to zpátky. Ten podivný chladný dotek na klíční kosti. Kostnaté prsty někoho, snad Alfréda, snad Sofie, ale možná i dalšího muže z boudy. Zmíní se o nich, i když svým slovům skoro ani nevěnuje pozornost. Nároží s lucernou, pod kterou si hrají děti, už není moc vzdálené, určitě ne víc než dvacet metrů. Zatímco mluví o dotyku muže, myslí na to, že už třeba nikdy neuvidí ani Alfréda, ani Sofii, ani ony děti. Neví, proč se mu najednou do krku souká melancholie, jako nějaký tmavě modrý šátek, který kouzelník polyká před magickým vystoupením. Neví to, ale jeho stesk je natolik silný, že si dokonce i několikrát splete zájmena a místo o Sofii nebo o Alfrédovi začne mluvit o „nich“, jako by mluvil o dětech, a musí se opravit.

Pak už stojí pod lucernou. Všichni se loučí s Alfrédem. Pan Brauner otevře portmonku a vyloví zlatku. Alfréd mluví o tom, jak moc je vděčný, zatímco Prokop Prest třese na rozloučenou Alfrédovi rukou a říká:

„Dostanete ji, vidíte? Nejen půl. Celou zlatku.“

„Vidím,“ odpoví Alfréd.

„Ovšem něco za to. Chceme vám ještě položit pár otázek. A rádi bychom, aby byl při tom se mnou on.“

Prokop Prest ukáže na nejstaršího člena parapsychologické společnosti, který se Hynkovi představil jako Jan Jaroslav Pucher. Alfréd chvíli váhá, ale pak se ještě jednou podívá na Braunerovu zlatku a přikývne. Prokop mu nepřestává třást rukou. Jan Jaroslav k oběma přistoupí. Prokop natáhne levou ruku a chytne za ruku i jeho.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptá se Alfréd.

„Jen pár minut. Chviličku. Řekněte mi, kde je Sofie?“

„Však jsem vám říkal, není jí dobře. Prochází se po Šibeničníku. Nechává si profouknout utahanou hlavu, to prý pomáhá.“

„A váš nájemník, ten, jenž byl s vámi v boudě?“

„Nejdřív byl u ní. Teď už nejspíš pracuje.“

„Kde?“

Alfréd se rozesměje.

„To kdybych věděl. Chvíli tam. Chvíli zase jinde. Je lampář.“

Po ulici projíždí drožka a Brauner na ni mávne. Jedno z dětí přijde k Alfrédovi a tahá ho za kalhoty. On natáhne ruku a dotkne se ho na rameni, snad ho chce pohladit, i když to jako pohlazení nevypadá. Nahrbí se a ruka se mu napne. Hynka napadne, že to není rodičovský dotek, spíš, jako kdyby se o svého syna opřel, podobně, jako se z druhé strany opírá Jan Jaroslav o hůl.

„Ještě něco?“ zeptá se Prokopa.

Dítě se vysmekne a podává Alfrédovi křídu. Ten se shrbí ještě víc, pořád držen z jedné strany Prokopem, a nastaví dlaň. Ve stejné chvíli vyklouzne Janu Jaroslavovi z rukou hůl. Opře se do kolen a pomalu se pro ni začne natahovat.

„To bylo všechno, co jsme potřebovali,“ řekne Prokop, pustí Alfréda, skloní se a podá Janu Jaroslavovi jeho hůl.

Brauner drží otevřené dveře. Drožkář na kozlíku má kolem zápěstí omotané opratě. Nastupují. Hynek zaboří ruce do kapes svrchníku. A když se naposledy otočí na Alfréda a děti, ucítí něco v dlani.

O chvíli později sedí v drožce s Braunerem, Prokopem Prestem a Janem Jaroslavem, kteří se o něčem dohadují. Nikdo mu nevěnuje pozornost, a tak vytáhne předmět z kapsy. V dolíku mezi čarami života leží kousek křídy. Netuší, jak se k němu dostala. Nikdy ji v kapse neměl, a pokud mu ji někdo podstrčil, kdy se to mohlo stát a proč? Usoudí nakonec, že je unavený, stalo se mu toho už příliš, nejspíš si něco nepamatuje. Opře se o stěnu a zavře oči. Drožka jede po hliněné cestě a jeho hlava poskakuje a arytmicky bouchá do slámou vycpaného polštáře. Pánové ve voze se baví o tom, kde můžou zastihnout Alfrédova a Sofiina nájemníka. Ale jejich debata je podivná. Brauner říká něco o tom, že by bylo nejlepší počkat a zkusit je navštívit jiný den. Prokop Prest mluví o Alfrédově dlani a prstech, ach ano, Hynek si je taky pamatuje… dlouhé, úzké kosti s velkými klouby. Kupodivu se přidá i Jan Jaroslav, který Alfréda nikdy za ruku nedržel. Pak se rytmus nárazů a drkotání drožky změní a Hynkovi dojde, že musí být v Praze. Prokop zmíní, že lampáře jen tak nenajdou, ale že není jasné, jestli hledají doopravdy lampáře.

„Jak to myslíte?“ je slyšet Braunerův hlas.

„Co tě napadlo, když mluvil o lampáři?“

Chvíli je ticho. Kdoví, komu ta otázka patřila. Potom je slyšet Jan Jaroslav:

„Myslel jsem na dům. Ne teda celý dům, spíš jen části. Okna. Dveře. Stěny. Hlavně stěny. A pak horko a plameny. Ale ty plameny, já nevím, jestli byly skutečné… bylo tam i jeviště a dvě masky, jedná se smála, druhá plakala. Tomu domu a plamenům nerozumím. To poslední ale, napadlo mě, musí být jakési divadlo.“

Chvíli nato se někdo dotýká Hynkovy paže. Otevře oči. Brauner je nakloněný a dívá se na něho.

„Jste v pořádku? Nic vám není? Stačí vám, když vás dovezeme k divadlu?“

Přikývne. Za oknem běží pozpátku vysoké domy Nového Města. Chvíli je pozoruje, ale začne se mu točit hlava. Zavře oči. Zdá se mu, že pozřel něco, co neměl. Snad bylo to odpolední pivo zkažené? Ale ne, přijde mu, že to bylo něco jiného. Na patře cítí chuť masa.

„Plameny,“ řekne Prokop, „by mohly být metaforou, třeba vyjádřením vášně. Nedává se teď na divadle hra, jež má něco společného s ohněm?“

Drožka zastaví na nábřeží před zemským divadlem a o chvíli později je u ní druhá, s oběma Otakary.

Podle ruchu na ulici se zdá, že za chvíli musí začít představení. Od nábřeží směřují lidé k bráně v boku budovy: úředníci v uniformách a s vysokými klobouky, dámy v širokých nařasených sukních a blůzkách. Mezi ctihodnými měšťany pobíhají dva oříšci a zuřivě na sebe štěkají. Brauner zaplatí drožkařům. Jan Jaroslav někoho zastavuje a na něco se ptá.

„Dneska večer hrají Bílou paní, s tím jednorukým, Rogerem,“ hlásí ostatním.

Prokop Prest zavrtí hlavou a řekne, že to nemůže být ono. Rozhlížejí se. Hynkovi se najednou znovu udělá nevolno. Nakloní se. Bojí se, že začne zvracet. V puse ucítí pachuť starého slepičího masa, smíchaného s pivem.

„Proboha, co se děje?“ ozve se Brauner. „Co je vám?“

Hynek mávne rukou.

„To to slepičí maso,“ řekne nesmyslně. „Bylo přesolené. Neměl jsem ho jíst.“

Brauner přejde k Hynkovi a chytne ho za lokte. Dívá se mu do očí.

„Možná,“ říká, „byste si měl jít domů odpočinout. Nezdržovat se. Vynechat večeři u své nastávající a jít si lehnout.“

Hynek neodpovídá.

„Protože to, co se s vámi děje… odpočiňte si. Protože to, co se s vámi děje… byste mi rozuměl… tohle nebyla jen tak obyčejná seance. Žádný spiritismus. Pamatujete si, co jsem vám říkal cestou k Žižkovu? Je něco za našimi nezajímavými pěti smysly. Tahle seance…“

Najednou Prokop zavolá. Ukazuje po nábřeží směrem k Ferdinandově ulici. V plamenech plynových lamp je tam ozářený dlouhý, vysoký dům s červenou střechou. Po straně, za zdí a barokními vraty, je vidět dřevěná stodola a u ní vyrovnané věže cihel.

„Cihelna!“ křičí Prokop. „To musí být to místo! Přesně, jak sis myslel!“

Obrátí se na Jana Jaroslava.

„Dům, ale ne celý, jen stěny domu, protože stěny jsou z cihel. Jeviště a masky jsou divadlo, jež stojí přes ulici. Oheň, který se zapaluje při výrobě cihel. Musí pracovat v cihelně!“

„Kdo?“

To se ozval Hynek. Je unavený a už nic nechápe. Rozhlíží se, jestli někde není místo, kam by se mohl aspoň na chvíli posadit a odpočinout si.

„Alfrédův nájemník,“ řekne Jan Jaroslav. „Toho hledáme. Za vším je nejspíš on. Za dnešní seancí, za vaší nevolností. Nevíme jak, ale je. Alfréd nám lhal. Ten muž není žádným lampářem, pracuje v cihelně. Běžte si odpočinout. Uvidíte, všechno bude v pořádku.“

„Ale jak víte…“ začne Hynek.

Brauner mu položí ruku na rameno.

„To teď není důležité. Důležité je, byste si odpočinul. Mně je moc líto, že jsme ani neměli čas vše vysvětlit, ale pokud chcete, příští neděli je to stejné místo: kavárna U mostu. Stavíte se? A nyní: chcete, bychom vám povoz zavolali?“

Hynek odmítne. Prokop Prest, Jan Jaroslav, oba Otakaři i pan Brauner si s ním potřesou rukou a pak už vidí jen jejich záda, jen pět malých, ťapkajících figurek… a když vpadnou proti proudu divadlachtivých Pražanů, nevidí už ani to.

Hned nato vyrazí. Ale ne k řetězovému mostu, přes který musí přejít na cestě domů. Nabere opačný směr. Ještě nikdy pozvání k večeři nezrušil, a to ho v životě potkaly horší věci než seance a iluze. Jde po Ferdinandově ulici a stoupá Václavským náměstím a jako na znamení, že se věci obracejí k lepšímu, ho ani jednou nezpomalí nevolnost, ani jednou se mu nestane nic podivného.

„Konečně jsi tady,“ řekne Líza, když Hynka uvidí ve dveřích.

Políbí ho na tvář a obejme ho.

„Buď opatrný,“ zašeptá. „Něco se mu stalo včera v práci… ten by dneska mohl z fleku psát feuilletony.“

Hynek dobře ví, kdo se skrývá za zájmenem „ten“. Líza poprvé o svém otci prohlásila, že by mohl psát fejetony, když přišel ke Grégrům na jednu z prvních večeří. Během návštěvy otec Grégr vyhodil služku s jídlem, manželčiny úzkostlivé otázky ignoroval a ten jediný, s kým se hodlal bavit, byl Hynek, i když Hynek by se rád takového privilegia vzdal. Jejich konverzace nebyla konverzací, leda tak platónskou: zatímco Lízin otec vedl poučující proslov o moderních potížích a nejistotách pracujícího člověka, potížích, které si dnešní zkažená mládež ani nedokáže představit, na Hynka zbyly jen repliky starořeckého žáka, jenž měl za úkol vytvářet z monologu nicneříkajícími vstupy dialog. Poctivě plnil svou roli, a přitom se snažil přijít na to, co s tímhle má co společného psaní fejetonů. Když se později zeptal Lízy, začala se nervózně smát.

„Já jsem to tak nemyslela, nevšímej si toho,“ říkala, ale když Hynek naléhal, prozradila mu:

„S maminkou si to takhle občas pro sebe říkáme, když je celý nerudný. S feuilletony má teď v Hlasu úspěch nějaký Neruda.“

Ten večer Lízina poznámka o psaní fejetonů Hynka neodradí, naopak. Znamená to, že jeho nevolnostem, pokud ještě přijdou, bude sotva někdo věnovat pozornost. A pokud se stane něco malicherného, každý nad tím později mávne rukou a připíše to nejspíš na vrub nevrlosti Lízina otce. Bylo to už druhé znamení, že Hynek udělal dobře, když se od Prozatímního divadla neotočil směrem domů.

„Řekla vám už, že měla dneska sen?“ ozve se otec Grégr, když sedí v salónu, na stole mezi nimi se kouří z hovězí polévky a paní Grégrová rozlévá do talířů.

„Neřekla,“ odpoví poslušně Hynek.

„Ha! Bylo to o tom, že její líbhábr, předpokládám arci, že jste to byl vy… ha ha ha… je orel, a když se naše Líza prochází, přistane orel u ní a nabídne jí, aby se s ním prolétla. Mám recht, Lízo?“

Líza zatím vehementně fouká do polévky, jako by její teplota byla teď to nejdůležitější. Když její otec neslyší odpověď, zopakuje otázku a po Lízině přitakání se spokojeně obrátí na Hynka.

„Ženy! Když to slyšíte, také vás napadá, jaké jen štěstí, že mají nás? Obchody by zkrachovaly, politika přestala, vlaky nejely a ony by si jen snily a snily.“

Hynek má zrovna plná ústa polévky, a tak jen přikývne.

„Ale co vás budu poučovat,“ mávne rukou Lízin otec, „sám to musíte vidět den co den. Řekněte, máte nějaké zajímavé novinky?“

Poslední otázka je jen přihrávka ze slušnosti, jen naznačení, že zatímco se bude jíst, může Hynek také něco povědět. Něco krátkého, na co při troše štěstí snad Lízin otec najde návaznost. A Hynek původně i něco takového chtěl říct, odbýt otázku pár větami, jenomže náhle si vybaví historku, kterou mu vyprávěla jeho paní domácí, a on se jí nemůže zbavit, má pocit, že tohle je to, co by měl vyprávět. Ještě nikdy nic tak dlouhého u Grégrů nepověděl, ještě nikdy nebyl na tak dlouhou dobu středem pozornosti, ale najednou mu přijde, že by to měl udělat zrovna dneska, v den, kdy má otec Grégr tak špatnou náladu.

„Měl bych něco,“ řekne.

„No nepovídejte,“ řekne pan Grégr, ani oči nezvedne.

Hynek začne:

„To za mnou…“

„Počkejte,“ přeruší ho pan Grégr a ukáže na prázdný talíř.

Chvíli čekají, zatímco matka sklízí ze stolu a odnáší talíře a mísu do kuchyně. Pak se vrací. Nejdřív s ošatkou chleba, poté s tácem, na kterém jsou vyrovnaná holoubata. Hynek si stoupne, ani neví proč, ale hned si své stoupnutí vysvětlí jako pomoc Lízině matce. Natáhne se a společně s ní položí tác s holoubaty na stůl. Lízin otec si Hynka nedůvěřivě prohlíží a něco zamručí, Lízina matka nervózně děkuje. Hynek si rychle sedne, a aby zamluvil podivný akt, začne vyprávět.

„To za mnou přišla nedávno domácí a ptá se mě, pane profesore, co je to prosimvás panslavismus? Krátce jsem jí to vysvětlil, a ona na to, jak je prej hloupá. Tak se jí ptám, co se stalo. A ona mi začla vyprávět, že kdysi dávno, to ještě nevlastnila byt U Zlatého klíče, to byla ještě dcerka z bohaté rodiny, se o ni ucházel nějaký student. Rodiče to neviděli rádi, byl to nejen student, ale navíc ještě chudý student, jenomže tím jako by jen přilili do ohně… zkrátka jako naschvál rodičům se rozhodla, že bude se studentem chodit.

Jednou se takhle procházeli na baštách a vtom ten její nastávající vyhrkl, že je panslavista. Moje paní domácí samozřejmě neměla ani ponětí, co je to panslavista, přece jen čtyřicátá léta před Slovanským sjezdem, jenomže tohle si přiznat nechtěla, protože, nedala by tím tak trochu za pravdu rodičům, že se k sobě nehodí? Začala tedy lhát. Panslavismus, řekla, ten já jsem vždycky milovala. A jaký směr je tedy jejímu srdci nejbližší? Tady už byla moje milá paní domácí úplně nahraná, a tak se z toho snažila nějak vyklouznout, řekla, no, ten pozdní. Pozdní vývoj je zajímavý, řekne student, ale mě spíš zajímá, jestli je ti bližší austroslavismus, nebo rusofilismus, nebo snad dokonce ilyrismus? Paní domácí ani jedno nic neříká, a tak se rozhodne pro trik, zeptá se studenta, co je jemu nejbližší, a když ten nadšeně poví, že rusofilismus, tak se k němu přidá. Jo, rusofilismus, řekne a snaží se, aby to znělo zasněně. A její student ji chytne za ruku a řekne, ach, já ti tak rozumím, a podívá se jí do očí. A tu se paní domácí lekne, k čemu že se to vlastně přiznala. K panslavismu, specielně rusofilismu? Není to náhodou nějaká vodrůda učení markýze de Sadeho? Nebo názorovej proud lidí, co po Evropě vražděj panovníky a do povětří vyhazujou královský sídla? Opatrně se zeptá, kohože z rusofilismu má student obzvlášť rád, a když ten řekne, že Šafaříka, ona se hned přidá, samozřejmě, Šafaříka, ale hned zase přemýšlí, jednoho Šafaříka znala u nich v ulici, ale pak ho odvezli do blázince, protože neustále běhal venku nahatej… není to náhodou on?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jiné životy Hynka Harra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.