Příběhy se šťastným koncem –
Našlo se koťátko!

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Příběhy se šťastným koncem – Našlo se koťátko! – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Byl pochmurný, větrný den a devítiletá Lily Hartová hrála na zahradě se svou rodinou fotbal. Tatínek byl v bráně, zatímco maminka, Lily a její bratři, dvojčata Max a Jakub, se mu snažili dát gól. Meg, jejich fenka, hrála samozřejmě taky, vzrušeně štěkala a bez přestání vrtěla ocasem.

Míč se dokutálel k Lily a ta ho odkopla směrem k bráně. Tatínek se pokusil míč chytit, jenže uklouzl na blátě a svalil se na zem. Míč proletěl těsně kolem něho a skončil v síti.

„A Lily dává GÓÓÓÓÓÓL!“ zajásala Lily a se široce rozpaženýma rukama se rozběhla kolem zahrady. Plácla si do dlaní s Maxem, Jakubem a maminkou a pak na ni skočila Meg, jako by se chtěla také připojit k oslavám.

„Hej, Megster,“ řekla Lily, sehnula se a pohladila ji po zádech. Meg byla neposedný kříženec kolie, který nejvíc ze všeho miloval, když mohl být se svou rodinou venku – zejména pokud se někde poblíž vyskytoval míč. „Viděla jsi ten gól? Ruku na to!“

Meg vyštěkla, jako by rozuměla každému slovu, a sedla si na zadní běhy, aby mohla podat Lily packu.

„Hodná holka,“ pochválila ji Lily, usmála a lehce jí tlapkou potřásla.

Když tatínek vstal, byl až po kolena od bahna. Předchozí noc i následující dopoledne silně pršelo a zahrada skoro připomínala bažinu. „Dobrá práce, Lily,“ řekl a popadl míč. „Víte co? Vítěz bude ten, kdo střelí další gól. Musím si dát šálek čaje.“

„Taky bych si dala,“ připojila se maminka.

„Určitě vyhraju já,“ vyhrkl Jakub okamžitě.

„Ani náhodou,“ namítl Max. „Já vyhraju.“

Lily se v duchu usmála. Dvojčatům bylo šest a neustále spolu soupeřila. Kromě toho si kluci byli podobní jako vejce vejci: stejné rozježené světle hnědé vlasy, modré oči a malý pršák.

Jakub měl o pár pih víc než Max a Max měl na bradě mateřské znaménko, ale pokud je člověk dobře neznal, jen těžko je rozlišil.

Tatínek povytáhl obočí. „No, to se dá zjistit jen jedním způsobem,“ prohlásil. „Připraveni? Tak jdeme na to.“

Tatínek vykopl míč vysoko do vzduchu. Jakub, Max a Lily se rozběhli k místu, kam si mysleli, že dopadne, a cestou do sebe vzájemně strkali. Ale jeden člen rodiny je všechny předběhl. Meg se odrazila ze země, hlavou srazila míč na trávník, a jak se kutálel k bráně, pronásledovala ho po zahradě zpátky. Čirou náhodou prolétl tatínkovi přímo mezi nohama a skončil v síti!

Všichni vybuchli smíchy. „Vyhrála Meg!“ vykřikla Lily a rozběhla se ji obejmout. „Ty jsi ale chytrý pejsek.“

Meg mrskala Lily ocasem do nohou a šťastně štěkala. Byla členem rodiny Hartových skoro stejně dlouho jako Lily. Maminka tehdy pracovala na částečný úvazek v nedaleké záchranné stanici jako ošetřovatelka; starala se o zvířata, která potřebovala léčbu, a pomáhala jim najít nový domov. Meg přišla do útulku jako maličké štěně – tehdy bylo Lily pouhých pár měsíců.

Meg, kterou odebrali její mamince, byla ještě moc malá na to, aby jedla sama, a než ji mohli převést na stravu pro štěňata, museli ji krmit z lahvičky speciálním mlékem. Paní Hartová ji dostala na starost a vzala si ji domů, aby o ni mohla nepřetržitě pečovat. Zanedlouho se do ní s tatínkem totálně zbláznili a rozhodli se, že si ji nechají.

Lily byla tenkrát příliš maličká, než aby si pamatovala, jak k nim Meg přišla, ale v albu našla spoustu fotografií, na kterých je maminka držela společně na klíně nebo spaly vedle sebe na dece. Když Meg povyrostla a Lily se naučila lézt po čtyřech, vyváděly spolu spoustu lumpáren, například vytahovaly věci z kuchyňských zásuvek, když k nim maminka stála otočená zády, nebo o Vánocích sundávaly koule ze stromečku.

„Dobrá práce, Meg,“ pochválila maminka fenku, která ji přišla pohladit. „To vítězství si vážně zasloužíš.“

„Hned zavolej do Manchester United,“ zažertoval tatínek a zvedl míč ze země. „S takovým střelcem, jako je Meg, podepíšou okamžitě smlouvu.“

„Mohli by jí platit v psích sucharech,“ navrhl Jakub. Meg opět zaštěkala a při slově „suchary“ zvedla uši.

„Mohla by nosit červený dres se svým jménem na zádech,“ dodal Max se smíchem. „A speciální kopačky!“

Lily se při té představě zachichotala. „Neboj se, Meg,“ uklidnila fenku. „Nikomu tě nedáme, ani kdyby nám za tebe nabízeli miliony. Ty jsi přece náš pes, nebo ne?“

Její poslední slova přehlušilo hlasité hřmění. Zahradou zavanul poryv studeného vzduchu, rozkomíhal větve švestky a ohnul trávu k zemi. Lily se zachvěla zimou, a zatímco si třela nahé paže, podívala na oblohu. Visely na ní těžké tmavé mraky, které úplně zakryly slunce.

„Všichni jste vyhráli,“ řekla maminka, „ale radši bychom měli jít dovnitř. Vypadá to, že každou chvíli začne pršet. Honem!“

Jakmile byli doma, sundali ze sebe zablácené věci a vzali si čisté oblečení. Zatímco Meg žíznivě pila vodu z misky, tatínek připravil dětem džbán pomerančové šťávy a ze skřínky vytáhl balíček sušenek. Během několika minut se zase rozpršelo.

Lily se opřela o radiátor, šťastná, že je v teple a suchu. „Tím pro nás fotbal skončil,“ prohlásila smutně, jak se dívala oknem ven.

„Proč myslíš?“ zeptala se maminka. „Co kdybychom si místo něj zahráli foukaný fotbal?“

„Co to je?“ zajímal se Jakub, když maminka vytáhla z kuchyňské zásuvky hrst brček.

Maminka se usmála. „Ideální hra pro deštivý den,“ odpověděla tajemně. „Kluci, neviděla jsem někde ve vašem pokoji pingpongový míček? Mohli byste ho prosím přinést?“

Tatínek uklidil kuchyňský stůl a maminka položila na oba konce prázdnou krabici od bot tak, aby otevřené strany směřovaly doprostřed. Jakub s Maxem přiběhli zpátky. Max vítězoslavně svíral pingpongový míček a maminka ho opatrně položila doprostřed stolu.

„Tak,“ řekla. „Budeme hrát děti proti dospělým. Každý fouká brčkem a snaží se dostat míček do branky soupeře – do krabice. Dejte si jednu ruku za zády, protože se míčku nesmíte dotknout. Jasné?“

Lily se rozesmála. Její rodina je trochu bláznivá! Věděla, že rodiče její nejlepší kamarádky Marty by ani ve snu nenapadlo honit pingpongový míček proudem vzduchu po kuchyňském stole, dokud jim nezrůžoví tváře. Ale ukázalo se, že hra je ohromně zábavná, a každý foukal do brčka jako šílený, jakmile si to k němu míček namířil.

Meg vypadala trochu zmateně, když slyšela všechno to chichotání a veselí, ale kdykoli míček spadl ze stolu a poskakoval po kuchyňské podlaze, ochotně se pro něj rozběhla. Pokaždé ho přinesla zpátky, jemně vložila mamince do ruky a zavrtěla ocasem.

Skóre bylo 5 : 3 pro děti, když vtom zazvonil telefon a přerušil hru. Tatínek položil brčko na stůl a šel zvednout sluchátko. „Haló?… Ano,“ vycházel z obývacího pokoje jeho hlas. „Jistě, hned ji zavolám.“

„To je pro tebe,“ oznámil mamince, když se vrátil do kuchyně. „Nicky z práce.“

Maminka okamžitě vyběhla z místnosti. „Ahoj, Nicky,“ slyšela ji říkat Lily. „Proboha! Kdy? Chudinky. Samozřejmě, že ano. Žádný problém. Hned jsem tam.“

Lily blesklo hlavou, co jsou ty „chudinky“ asi zač a co se vlastně stalo. Do záchranné stanice přicházela každý den nejrůznější nemocná a raněná zvířata; některá byla obětí nehody, s jinými lidé špatně zacházeli. Občas, když zvířata potřebovala urgentní pomoc, se personál ve službě obrátil i kolegy, kteří měli volno. Hartovi bydleli tak blízko útulku, že tam mamince nevadilo zajet, kdykoli to bylo nutné. Lily byla pyšná, že maminka dělá takovou práci. Starat se o vyděšená, poraněná zvířata je určitě nejlepší zaměstnání na světě.

Když se maminka o pár minut později objevila znovu v kuchyni, měla už na sobě bundu a boty. „Musím zajet do práce,“ oznámila. „Něco se tam schumelilo.“

„Co?“ zeptala se Lily. „Je to vážné?“

„Měla bych si pospíšit. Povím ti to, až se vrátím,“ odpověděla maminka roztržitě. „Tak zatím.“

Lily ji sledovala pohledem a dumala, co se mohlo stát v útulku tak naléhavého. Meg kňučela u dveří, které za sebou maminka zavřela, a tak se Lily sklonila a objala ji. „Neboj,“ řekla. „Maminka se brzy vrátí.“

2

Když maminka odešla a dvojčata si zřejmě uklízela nepořádek v pokoji, Lily se rozhodla, že se pustí do domácích úkolů. Měla vyřešit několik matematických hlavolamů a naučit se na písemku pravopis dlouhé řady slov. Ale nedokázala se soustředit, protože pořád myslela na zvířata, která maminka v útulku možná právě ošetřuje.

„Už volala máma?“ zeptala se tatínka, když o chvíli později vešel do kuchyně.

Tatínek zavrtěl hlavou. „Zatím ne,“ odpověděl. „Jak jdou úkoly? Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

Lily zavřela sešit. „Udělám je později,“ oznámila a pokrčila nos.

Tatínek se na ni zamyšleně podíval, jako by tušil, že je v duchu někde jinde. „Víš co?“ navrhl. „Co kdybychom upekli dort? Maminka si zaslouží odměnu, když tolik pracuje.“

Lily se usmála. „Bezva nápad,“ souhlasila.

Když si umyli ruce, Lily pomohla odvážit máslo a cukr a přendala je do velké mísy. „Zanedlouho budu péct speciální dort pro tebe,“ prohodil tatínek a vytáhl z lednice vajíčka. „Za měsíc máš narozeniny. Už jsi přemýšlela o tom, jaký bys letos chtěla?“

„Čokoládový, prosím,“ vyhrkla Lily okamžitě. Tatínek vážně uměl moc dobře péct a pro každého vyráběl fantastické dorty. Loni jí upekl dort, který vypadal jako psí hlava, a z usmívající se tlamy dokonce visel růžový jazyk. „Ale to je ještě za strašně dlouho.“

„Jen počkej, těch pár týdnů uteče jako voda,“ namítl tatínek a podal Lily dřevěnou vařečku. „Tak – teď to zamícháme.“

Lily moc ráda pomáhala tatínkovi v kuchyni. Její tatínek byl výtvarník – ilustroval knížky pro děti a maloval pohlednice – a vaření považoval za další příležitost, jak využít své tvůrčí nadání. Některé jeho dorty byly skoro stejně krásné jako jeho obrazy a kresby!

Lily měla z jeho obrazů nejradši ten, který visel nad krbovou římsou v obývacím pokoji. Hartovi na něm seděli na zádech usmívajícího se zeleného draka a vypadalo to, že společně letí vstříc nějakému báječnému dobrodružství. Na obraze byla dokonce i Meg – trůnila drakovi na zádech a Lily ji držela v objetí. Kdykoli se na něj Lily podívala, musela se usmát.

„Hmm,“ protáhl tatínek, když Lily nasypala do mísy mouku. „Co do něj ještě přidáme, aby měl zajímavou chuť?“

„Citronovou šťávu?“ navrhla Lily.

„Dobrý nápad,“ odpověděl tatínek. „A co třeba ještě hrst čokoládových hoblinek a trochu strouhané pomerančové kůry?“

„Mňam,“ mlaskla Lily nadšeně. „Máma z něj bude určitě nadšená.“

Dort při pečení nádherně voněl a Lily zatím pomohla tatínkovi umýt nádobí. Dostala hlad a podívala se na hodiny, aby zjistila, za jak dlouho bude svačina. K jejímu překvapení bylo skoro pět. Maminka byla pryč už celé hodiny! Ona i ostatní pracovníci musí mít plné ruce práce. Kdy se vrátí domů?

Jakmile dort vychladl, Lily s tatínkem ho polili lesklou bílou polevou a pak ozdobili kolem okraje kandovanými plátky pomeranče a citronu. Najednou zabzučel tatínkovi telefon.

„Aha!“ řekl a přečetl si textovou zprávu. „To je maminka. Asi za čtvrt hodiny bude doma.“ Nakoukl do ledničky. „Co bys řekla tomu, kdybychom si dali ke svačině pizzu?“

Lily se usmála. „Super.“

O chvilku později Meg zaštěkala a oni uslyšeli, jak se v předních dveřích otáčí klíč. „Máma je doma!“ vykřikl Max.

„Přesně ví, kdy přijít,“ prohodil tatínek s úsměvem, vypnul troubu a položil na stůl hrst příborů.

„Jsme v kuchyni!“ zavolala Lily.

Maminka se objevila ve dveřích s přepravkou pro kočky v ruce. „Ahoj,“ pozdravila a opatrně ji položila na stůl. Potom do sebe vtáhla vzduch. „Hmm, něco tu báječně voní.“

„Ahoj, mami,“ řekla Lily. „Je všechno v pořádku? Co se dělo v útulku?“

Tatínek dal mamince pusu a nakoukl do přepravky. Když uviděl, co maminka přinesla, překvapeně vykulil oči. „Proboha,“ zamumlal. „Co to tu máme?“

„Tři koťátka, o které se někdo musí postarat,“ vysvětlila maminka a pak se usmála na Lily s dvojčaty. „Pojďte se podívat – ale buďte jako myšky, ano? Nesmíte je vyděsit.“

Když děti přistoupily k přepravce, Lily se třásla zvědavostí. Maminka přepravku opatrně otevřela a Lily se zajíkla vzrušením, když uvnitř spatřila tři nadýchané obláčky, schoulené na měkké modré dece s ohřívací láhví, aby jim bylo teplo. Byla to ta nejmenší koťátka, jaká kdy viděla!

„Jé, mami!“ zašeptala a odolala nutkání natáhnout ruku a pohladit si je. Věděla, že budou velice křehká a že bude muset být nesmírně opatrná, až se jich dotkne. „Jsou tak maličká. Není jim nic?“

Maminka se na ni usmála. „Budu se o ně starat, jak nejlépe dokážu,“ řekla, čímž na její otázku vlastně neodpověděla.

„Co to je?“ zeptal se Max, když nakoukl dovnitř. „Křečci?“

„Koťátka!“ odpověděla Lily.

„Podle nás je jim asi tak týden,“ dodala maminka, „proto ještě nemají otevřené oči. Jsou úplně bezmocná.“

„Nevypadají jako koťata,“ prohlásil pochybovačně Jakub, který se držel zpátky.

Paní Hartová se usmála. „Jsou to ještě miminka,“ řekla. „A nemají maminku, která by se o ně starala, takže musím být nějakou dobu jejich maminkou já. A stejně jako skutečná kočičí máma je budu nosit všude s sebou. Takže když budu doma, budou tady, a až pojedu do práce, pojedou se mnou!“

Meg byla na nové přírůstky očividně zvědavá. Přecházela sem tam a nasávala vzduch kolem stolu. Potom zvláštně zakňučela.

„Hodná holka. To je v pořádku,“ uklidnila ji maminka, natáhla ruku a pohladila ji po hedvábné srsti. „Pořád jsi v tomhle domě hlavní pes, neboj se.“

Lily si prohlížela koťátka v přepravce. Jedno bylo celé černé, další černé s bílými tlapkami a bílou skvrnkou na čumáčku a třetí, to nejmenší, bylo šedočerně mourovaté. Připadala jí rozkošná s těmi zmačkanými oušky a pevně zavřenýma očima, ale Jakub měl pravdu:

nevypadala jako jiná koťata, která viděla. Lily si vždycky myslela, že koťata jsou plná energie, válejí se po sobě a hrají si se vším, co spatří. Tahle tři se ale skoro nehýbala. Není divu, že je maminka nazvala v telefonu „chudinky“!

V tu chvíli otevřelo černé kotě tlamičku a slaboulince zamňoukalo. Lily při tom kníknutí zjihlo srdce.

„Asi má zase někdo hlad,“ řekla maminka. „Musíme ho nakrmit.“

„Můžu ti pomoct?“ nabídla se Lily.

„Jistě,“ odpověděla paní Hartová. „Když tu není jejich maminka, musíme je nakrmit speciálním mlékem pro koťátka. Přinesla jsem si ho s sebou z práce.“

„Co se stalo s jejich maminkou?“ chtěla vědět Lily, zatímco sledovala svoji maminku, jak otevírá víko velké plechovky plné smetanově bílého prášku. „Je ještě v útulku?“

Maminka zavrtěla hlavou. „Bohužel nevíme, kde je,“ odpověděla, nasypala do sklenice lžičku prášku a odměřila z varné konvice teplou vodu. „Víme jen, že koťátka někdo našel u plotu zahrady v sousední vesnici – byla promočená na kůži a třásla se zimou. Jejich maminku nikde neviděli.“

„Chudáčci,“ řekla Lily smutně. Srdce se jí sevřelo lítostí, když si představila, jak tam leží mokrá a prochladlá, a jejich maminka se o ně nemůže postarat.

„Paní, která je přinesla do útulku, říkala, že to byla obrovská náhoda, že je vůbec našla,“ pokračovala maminka. „Šla právě do obchodu, když vtom je zahlédla pod živým plotem v přední zahradě. Okamžitě je odnesla k nám.“

Jakub vypadal rozčileně. „Proč je tam jejich maminka nechala?“ zeptal se.

„Třeba neměla na vybranou,“ odpověděla paní Hartová a rozmíchávala prášek ve vodě, dokud nepřipomínala hladké, smetanové mléko. „Tak,“ řekla. „Tohle náhradní mléko má veškeré výživné látky, které koťátka potřebují, aby dobře prospívala, ale není moc tučné. Koťata dostávají od maminky jiné mléko než my.“

Z přepravky se už ozývalo intenzivnější kníkání, a když Lily nakoukla dovnitř, viděla, že všechna tři koťata zoufale mňoukají. „Už to bude, “ řekla tiše. „Mlíčko je na cestě.“

„Co kdyby sis umyla ruce a úplně lehounce je hladila?“ navrhla maminka a naplnila mlékem kapátko. „To je snad uklidní, než je všechny nakrmím.“

Lily si rychle umyla ruce a začala hladit maličká koťátka prstem. Tělíčka měla měkká a teplá. „To bude dobré,“ zašeptala. „Nebojte se. My víme, že máte hlad.“

„Já mám taky hlad,“ ozval se v tu chvíli Max, protože si najednou vzpomněl na pizzu. „Dostaneme něco i my?“

„Samozřejmě,“ odpověděl tatínek. „Umyjte si ruce a sedněte si ke stolu, kluci. Bude se podávat pizza číslo jedna. Pizza číslo dvě počká, než budou koťátka nakrmená.“

„Já se najím později,“ vyhrkla okamžitě Lily. „Můžu ti dál pomáhat, mami?“

„Jistě,“ přisvědčila maminka. „Budu moc ráda, když je budeš dál hladit, než to první kotě nakrmím.“

Všichni se dívali, jak maminka vytahuje z přepravky černobílé kotě. Bylo tak maličké, že se jí snadno vešlo do dlaně – jen nadýchaný chomáček s titěrným ocáskem. Lily zvedla oči k oknu a zjistila, že venku pořád prší. Byla tak šťastná, že ta paní koťátka našla.

Meg si přišla kotě očichat, ale tatínek ji jemně odtáhl za obojek. „Dívej se z dálky, Meg,“ řekl a popleskal ji po boku. „Hodná holka.“

Maminka se posadila, položila si kotě na klín, potom vzala kapátko a opatrně mu vymáčkla do otevřené růžové tlamičky pár kapek teplého mléka.

Kotě nejdřív trochu prskalo a pak mléko spolklo. Potom znovu otevřelo tlamičku a chtělo ještě.

Zatímco Lily tohle všechno sledovala, něžně hladila další dvě koťátka. „To kotě, co krmíš, je kluk, nebo holka, mami?“ zajímala se.

„Tohle je kluk,“ odpověděla maminka. „Jsou to dva kluci a holčička.“

„Dva kluci a holčička?“ prohodil tatínek a položil před Jakuba a Maxe na stůl talíře s pizzou. „Kde jsem to už slyšel?“

„Bráchové jsou nejprímovější,“ prohlásil okamžitě Max a šťouchl do Jakuba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy se šťastným koncem – Našlo se koťátko!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.