LEV BLATNÝ

Povídky v kostkách

Praha 2014

DOPORUČUJEME

Gustavo Adolfo Bécquer: Paprsek luny – tajemné španělské legendy

Kdo je ta tajemná žena, do níž se v nočním lese zamiloval Manrique? Proč není radno se o dušičkové noci přibližovat k Vrchu duší a jak s tím souvisejí templáři? Přinese Pedro milované Marii zlatý náramek a co má společného láska a vina? Co je tak vzácným případem? A co se stalo v Maurčině jeskyni?

Viktor Dyk: Smrt panenky – výběr povídek o smrti

Výběr Dykových povídek, jež spojuje téma smrti a lásky, zahajuje smrt z nedostatku lásky a uzavírá smrt z přílišné lásky, jíž není možné naplnit. Najdeme zde také smrt, díky níž je možné věčně milovat, a kromě dlouhého umírání stářím je zde popsána i myšlenka smrti, aby mohl jiný milovat.

Vojtěch Rakous: Doma – židovské obrázky

Soubor povídek Doma byl první knihou, která uvedla do české literatury židovské obyvatele venkova a maloměsta jako jeho přirozenou součást. S humorem i porozuměním vypráví, jak vesničtí Židé poloviny 19. století se svými sousedy sdílejí běžné radosti i starosti a zároveň ctí své tradice a svou víru.

Jiří Mahen: Rybářská knížka

Kniha, která je stále považována za „rybářskou bibli“, plná vzpomínek z rybářských výletů, postřehů ze života ryb a rybářů, dojmů z nádherné přírody. Krásný jazyk, humorná nadsázka i porozumění přírodě, rybám a rybaření uchvátí čtenáře i dnes. Začínajícího rybáře jistě potěší rady a zkušenosti.

Ignát Herrmann: Z pamětí starého mrzouta

Pobavte se příhodami mrzoutského úředníčka, poodhalte jeho milostné zážitky z mládí i trampoty s „kmotrem“ nebo s „českým pekáčem“, prožijte s ním nekonečné týdny s husou nebo strasti kolem „vhodných vánočních dárků“ a nezapomeňte ani na kapitolu, v níž se pan Cyrus stane „volebním agitátorem“.

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2014

© Monika S. Benešová – Lama, 2014

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-20-6 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-21-3 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-22-0 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-23-7 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek (obálka, grafická úprava, případně jazyková adaptace, redakční poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) je chráněno autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí. Žádná verze licence k této e knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií či extrahovaných částí (včetně půjčování) či sdělování díla či extrahovaných částí veřejnosti (například umisťováním na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo jeho část dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

Pikolíkovo vyhnanství a smrt

Pikolík měl modré, dychtivé oči, které byly vším vinny. Pobíhaly od jednoho stolku ke druhému a očmuchávaly slávu velkého města, která usedala v jeho kavárně. Neboť kavárna byla skutečně jeho; své srdce pověsil mezi její rozkošnická světla, ruce napřáhl do všech jejích koutů a hrdlo napájel radostí šťastného hostitele. Ale oči byly vším vinny. Bylo dobře, dokud pobíhaly. Jednou se zastavily v loži, druhé okno, vlevo. Tu začínala pikolíkova smrt. Když jí nesl čokoládu, jeho nohy se chvěly a ruce naříkaly. Nebyl k ničemu celý večer. Nešťastné oči jeho i její! Jeho oči byly ovšem dychtivější než dříve, ale pouze jedním směrem. Ach, má lože, druhé okno, vlevo – šeptal si, když usínal.

Druhý večer byl večerem slasti a hanby. Jeho oči besedovaly s ní a nestaraly se o pikolíkovy ruce a nohy. Bez očí, – jaké pak ruce, jaké pak nohy? Jsou slabé, nemotorné a nevědí, jak mají zakroužit sebevědomě s podnosem, plným šálků a sklenic. A když už potřetí upustily drahé nádobí, vzpamatoval se pikolík. Ale to už běžel uličkou hanby a posměchu. Také ona se usmála, pohlédnuvši na jeho bázeň. Pan šéf se velmi rozhněval, chytil pikolíka, běžel s ním do kuchyně, a kdož ví, co mu pověděl. Jen to jest jisto: svázal si pikolík uzlíček, dal do něho své dychtivé oči i její úsměv a šel. I přišel do předměstské hospody, a že byl způsobný pikolík z velké kavárny, řekl hospodský, že může sloužit jeho hostům. Bude-li řádně sloužit, že nic na to nebude hledět, že byl vyhnán z velké kavárny, ale až přijde čas, že mu dá vysvědčení, aby se mohl stát číšníkem a potom panem vrchním. Pikolík složil svůj uzlíček do kouta, nechal v něm své dychtivé oči i její úsměv a šel po svých. Jeho ruce nosily těžké džbánky, jeho hlas byl ochotný jako stroj a jeho srdce bobtnalo odporem, když zdvihal hosty, kteří se v noci skulili pod stůl. Ale pikolík byl pamětliv své viny i naděje, kterou mu dal hospodský, a byl čím dále ochotnější a o své hosty dbalejší; ba, i domů je doprovázel, byli-li tak ubozí, že zapomněli umění chodit. Toť se ví, že tuto ochotu si velmi pochvalovali hosté i jejich manželky i policie a pověst o „malém, hodném pikolíkovi“ rychle se roznesla po celém předměstí, ba i dále. A tak každý den natáhlo se do hospody mnoho lidí z blízkého i dalekého okolí, kteří byli rádi, že nezůstanou v noci ležet jako dobyteček pod stolem, ale že budou dobře opatřeni. I zbohatl velmi hospodský a nesmírně si vážil svého pikolíčka. Ale pikolíkovo srdce nabobtnalo steskem a bídou, že nebylo k unesení. Bylo už k ránu, když padl na svůj uzlíček a hořce zaplakal nad svým osudem. A když sáhl do uzlíčku, aby si vzal čistý kapesník na čisté ranní slzy, vyskočily z něho dychtivé oči a její úsměv. Otřásl se náhle pikolíček, podivil se a celý se rozechvěl, jak se kamsi do dálky zahleděl. A když se trochu vzpamatoval, napsal na kus papíru: „Milý pane starý! Lituji, že odcházím, ale musím, abych Vám nenaplil do obličeje. Odpusťte smutnému pikolíkovi. NB. Ostatně nic Vám po tom není, kam jdu.“ Toto rozloučení položil pěkně doprostřed stolu, vzal uzlíček a po špičkách vyšel na ulici.

Bylo už ráno, ale ulice spala a měla v náručí hustou tmu; jen sníh svítil na pikolíkovy nohy. A to stačilo, neboť srdci by pikolík v té chvíli nemohl důvěřovat: točilo se jako větrná korouhvička. Jeho nohy zamířily do středu města, tam, kde chodili uhlazení páni, a tančily krásné dámy. Tři dny a tři noci proplétal se mezi nimi a prohlížel si jejich obličeje a jejich úsměvy. Opět a opět se vracel ke své kavárně, ale takového úsměvu, jaký si nesl v uzlíčku, nenacházel. Čtvrtého dne, když už měl na nohou prsty hodně omrzlé, rozhodl se, že půjde do jiného města. Došel za město a musil si odpočinout. Usedl a pomodlil se: – Já, malý pikolík, prosím, abych našel tu, kterou hledám; neboť myslím, že už mně to nic nepomůže a že jí musím vrátit její úsměv. Hle, Pane! Mám pracovité ruce a vystavím pro ně pěknou hospodu, aby sloužily Tobě a lidem, zbavíš-li mne mého uzlíčku. Hle, Pane můj, tu je –

Uzlíček dal si pod hlavu, usnul a k ránu odešel do nebe. Lidé říkali, že zmrzl.

*

Kostka dá se do vařící krve a přisolí se slzami. Touto jednoduchou přípravou vyrobíte pikantně sentimentální příchuť.

Oj, vrby, vrby, u rybníčka vrby…

Už se tě, milý, už se tě nedočkám, už bys svou milou ani nepoznal. Až půjdeš ke vsi z večera, k rybníku nehleď: je to pověra, že já tam budu u vrby stát a kohosi vyhlídat. Až půjdeš ke vsi od lesa, nemyslí, že tak zpívají nebesa. To já si budu šeptat s hvězdami, co svítívaly nad námi. A já tě nebudu vyhlídat, já už se nebudu vyptávat: Ej, ty můj milý, kde jsi byl, snad že sis cestu nezmýlil?

Zmýlil si milý cestičku, to proto, že ztratil svou hvězdičku. Možná, že mu ji někdo vzal, možná, že v lese se něčeho polekal. Poběžím k rybníku, poběžím, budu tam hledat celou noc – Bože můj, – Bože, přijď mi na pomoc. – Všechno už jsem si schystala, v zahrádce voničky uvila; také jsem kravky napojila, u studánky jsem se pomodlila. Rybníčku smutný, povídej, bude-li dlouhá tato noc, do nebes hleď a vyzvídej, přijde-li Pán Bůh na pomoc. Jak pak by Pán Bůh nepřišel, když jsem si oči už vyplakala, jak pak by Pán Bůh neslyšel, že jsem se milého nedočkala? Rybníčku smutný, ej –, vždyť ty jsi plný hvězd, snad jsi je na nebi vyloudil; tož dej mi jen jednu, jednu mi dej, vždyť ty jsi moudrý a víš, kolik je po světě cest. Jak by v nich milý můj nezbloudil, ach, nezbloudil…?

Černá je noc a černý je rybník, do hlubin hvězdy se propadly. Napadaly, propadly se, z hlubin na mne zavolaly. Bože můj, Bože, ty to víš, pověz mu, až ho uvidíš:

– Až půjdeš ke vsi z večera, k rybníku nehleď, je to pověra, že já tam budu u vrby stát a kohosi vyhlídat.

Hvězda rodiny

Okno v jejich světničce trčelo ve výši jako zapomenutý otvor a zvenčí sedělo u chodníku jako vchod do kanálu. Přerozmanité nohy nahlížely dovnitř od rána do noci tímto otvorem a činily tak velmi ledabyle a jen tak mimoděk, protože byl to, inu – zapomenutý otvor a skoro jako vchod do kanálu. A uvnitř seděla plíseň a šero ne snad jen v koutech, ale v celé světničce, a zdá se – seděla i na odřeném stole, třech židlích, skříni a několika věcech, které nestojí za vypočítávání. A poněvadž byly nohy tak nepozorné k tomuto podzemnímu úkrytu, nevěděly, jak jest okno zvědavé. Vždycky seděl v něm jeden nebo dva nebo tři páry očí a někdy i čtyři podle toho, byla-li jen matka doma nebo též první a druhé a třetí její dítě, a tyto oči pronikaly svět spletí noh všech možných povah a temperamentů. Byly to upřené pohledy, zvídavé a poučující. Byly například poučením pro Markétku, která dnes nebyla doma a včera nejedla. Snad nejedla, protože doma nejedla, ale dnes dopoledne zase ji vynesly citlivě nadané nohy do ulic a tyto nohy měly novou, okrášlenou chůzi, a bylo to, jako by Markétka dostala překrásné šaty nejnovější módy. A matka, vidouc ji, plesala mateřským pohnutím a hledíc do okna, nenalézala srovnání u šťastných, vesele pružných nohou, které se míhaly před jejím uslzeným zrakem. Čímž byla jen potěšena. A jdouc po své práci, usmívala se a prozpěvovala si: Markétka, aj Markétka – V poledne, když se sesedli všichni kolem stolu, Markétka doma nebyla. Ovšem, nemohla být, protože čeká-li se veliké štěstí, nutno být trpělivým. A že přijde velké štěstí, to už poznala i její sestra-děvčátko i bratr, kluk nedočkavý bitek a života. Přijde, zapleteno do Markétčiných sukní, ne – připlazí se za jejími hravými lýtky. A jak by nepřišlo, září-li matčiny oči a prozpěvuje-li si matka: Markétka, aj Markétka…!? Zase se všichni rozprchli pro odpoledne –, a rozprchli se s mlčící radostí a jistotou, že skotačí na prahu ráje. Večeře byla ještě mlčenlivější; ani se nikomu nechtělo do brambor. Chladly na stole ve svých hnědých kabátcích a málokdy vztáhl po nich někdo ruce. A vztáhl-li, rychle je ukryl, protože se chvěly a prozrazovaly příliš hlasitě, jak bije srdce a hoří nitro nedočkáním – mámě, sestřičce i klukovi. A protože Markétka nepřišla ani do dvanácti hodin v noci, bylo už jisto: štěstí jest tu. Bohatství, rozkoš a moc. Markétko, aj Markétko – aj, aj, aj, – jak se jim pěkně usínalo, náhle po půlnoci – mámě a sestřičce i klukovi.

Až druhého dne k večeru přišla – ne, – vplula do světničky, když už se venku smrákalo; vplula jako labutěnka po jezírku. Pravda, byla poněkud unavena, ale všichni viděli radostné tajemství v jejích očích. Potom se světnička rozšuměla, zneklidněla horečkou, vzdychala a polykala slova Markétčina, jako by jí vyprahlo hrdlo. Markétčina slova byla píseň a píseň byla krůpějemi vláhy. A tu Markétka, mluvíc o záři světel ve zlatém sále, jako by rozžíhala světla ve světničce. Do tohoto osvětlení vsadila bíle prostřené stoly, napravo, nalevo, vzadu, vpředu. U všech sedí krásné, čisťounké dámy a usměvaví, líbezní pánové naklánějí se k nim a šeptají, šeptají –, och, to byl omamný šumot na všech stranách, to bylo vůní, smíchu a jemnosti! Kam pohlédla, všude něžné pohlédnutí.

„A ty?“ vydechla nedočkavě máma. Markétka neslyší, protože si vzpomněla, jak milý a hezký byl onen pán u vedlejšího stolu. Jak uměl jíst! Ano, na jejich stůl přinesli také mnoho dobrých věcí, úžasných jídel a mlsů, že na nich oči mohla nechat.

„A ty?“ vykřikl bratr.

„Hudba hrála,“ pokračovala Markétka „a myslím, že všichni hudebníci byli velmi smutní lidé. A nešťastní,“ zamyslila se na okamžik. „Byla bych plakala, kdybych se nebála.“

A jak se Markétka náhle vzrušila! Ejlala, tralala – což jste mohli kdy vidět takové tanečnice? Jejich těla měnila se ve vzdušné kroužky a barevné oblouky, které si hrály s hudbou a pažemi milých a něžných pánů. A tito pánové, objímajíce své dámy…

„A ty?“ šeptla sestřička-děvčátko a zarděla se.

„A tito pánové, objímajíce své dámy,“ pokračovala Markétka snivě „kráčeli měkce do malých pobočních světniček, které neměly dveří, ale jen těžké závěsy, které se lichotivě shrnovaly a rozhrnovaly.“

„A ty? – ty – ty – no,“ zajíkla se máma. Markétka se náhle zarazila a řekla hlubokým, nevrlým hlasem: „Byl škaredý – a hloupý – a musila jsem – ech…“ Markétka si odplivla a zahleděla se zlostně do prázdna.

Ve světničce pohaslo jak v máminých očích. Děvčátko-sestřička nevěděla proč a tiše plakala a kluk zavrtal nevraživý pohled do stolu.

A hle! Markétka se zasmála, protáhla své tělo, tanečním pohybem vznesla obě paže ke hlavě a hledíc jasně a úsměvně do výše, vyhrkla popěvek. A potom odstrojujíc se, žvatlala: „Ach, co jsem vše viděla, co jsem vše viděla a slyšela…“

Ve světničce jako by se rozsvítilo. Aspoň jeden plamínek kdesi zaplápolal. Světnička si vzdychla šťastně, usmála se v slzách a šla spát. Dobrou noc! Kdož ví – zítra –

*

Tuto kostku netřeba vařit. Možno ji spolknout a zapít čerstvou vodou. Tlačí sice trochu v žaludku, ale je opravdu výživná.

Poselství

Ve dvou letech takhle po třetí ulehal. V pokoji bylo vyčkávavě ticho a v odpoledním šeru rozvírala se bílá postel. Připadlo mu to vše příliš dobře známé, jako něco, co už kdysi prožil. Vsunul se do lůžka a pomyslil si: Jen kdyby to nebylo tak dlouhé jako ponejprv, ani tak hloupé jako po druhé. Pokrývka ho přikryla a postel starostlivě zavzdychla. Neboť tato postel nebyla náruč snu, do níž každý den se ukládal, toto lože byla pečlivá, ale přísná ošetřovatelka. Nepustí ho po spánku a bude přísně dbát, aby byl poslušen. – Ponořil se do šera a naslouchal rozpačitě, ozve-li se nějaký zvuk. Ticho šumělo. Den, dva, tři –, myslí si –, v úřadě nebudou mne postrádat. Ticho se protrhlo vrznutím dveří. Manželka stanula u dveří, ruce spustila a k posteli vyslala oči, přeplněné strachem a úzkosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky v kostkách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.