Následoval pád a tupý náraz, v naražených žebrech zabolelo. Před očima se roztančily jiskry, téměř neviděl. Sípavě se nadechl. Vzchop se! Najdi pevnou oporu a styčný bod, něco k zachycení. Potřebuješ ustálit roztočenou zem. Zdánlivě zešikmená podlaha se s tebou houpe jako rozbouřené moře, připadáš si jak opilý. Navíc děsila představa, že pořád setrvává v nemilosrdném obklíčení nočních stvůr. Zdravé obludě stačí natáhnout paži a zardousí ho.

Jen strach z nevyslovitelné hrůzy ho donutil zmobilizovat síly a napnout svaly. Conan nahmatal za opaskem ostrou dýku, již prve nestihl vyndat. S vypětím odčerpaných sil vytáhl zbraň, ale roztřesené prsty neudržely bojový nástroj. Čepel ledově cinkla o zem a odskočila stranou.

Chtěl ji bleskurychle najít, ale rozostřený zrak pořád vypovídal poslušnost, na poškrábaných zádech zaznamenal závan horoucího dechu. Zesílil i nechutný smrad. Aniž potřeboval vidět, cítil, že se k němu raněný netvor blíží.

V. VÁGENKNECHT

SETOVY ŠACHY

Copyright© 2002 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1997 by Andrew R. Oldman

Copyright© 2002 by Václav Vágenknecht

Copyright© 2002 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN 978-80-86538-27-3 (MOBI)

ISBN 978-80-86538-28-0 (ePUB)

V. VÁGENKNECHT

SETOVY ŠACHY

PRVNÍ NOC a PRVNÍ DEN

DRUHÁ NOC a DRUHÝ DEN

TŘETÍ NOC

TŘETÍ DEN RÁNO

ZBYTEK TŘETÍHO DNE

ČTVRTÁ NOC

ČTVRTÝ DEN

PÁTÁ NOC

PÁTÝ DEN

EPILOG

A. R. OLDMAN

LÉČKA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

PRVNÍ NOC a PRVNÍ DEN

Conana probudily z lehkého spánku vrozené instinkty, střelhbité reflexy dravé zvěře vyburcované mrazivým náznakem ohrožení. Rázně vyskočil na nohy a bez váhání tasil ostrý meč; připravil se k boji.

Temné, všudypřítomné stíny se zastavily. S podobnou reakcí nepočítaly. Ozbrojený muž očividně nepatřil mezi zhýčkané obyvatele civilizovaného světa, u nichž pochmurná stygijská noc vyvolává horečnaté obavy a kteří se neustále třesou panickým strachem. Mohutný, statný bojovník s hustými černými vlasy připomínal nezkrotnou divokou šelmu, schopnou v návalu ničivé zuřivosti zlomit lítému protivníkovi holýma rukama pevnou páteř. Z jiskrně modrých očí plál sálavý oheň a na silných pažích naběhly pletence bujných svalů, místo vystrašené a odevzdané oběti se proti přízrakům noci vztyčil nezkrotný vlk z dalekého severu, jenž častoval Seta, uznávaného ve zdejších krajinách, jen slůvky drsného opovržení.

Stíny se stáhly a tma zhoustla v neprostupnou kaši, písčitou krajinu opanovalo tíživé ticho. Mrtvý klid před bouří, jejž se neodvažoval narušit ani neklidný vánek.

Conan, připravený k bleskovému protiútoku, se znepokojeně rozhlédl kolem sebe. Přestože v husté tmě nespatřil žádného nepřítele, podvědomě cítil, že se nablízku nalézá ohromná síla, jež mu hodlá zlomit vaz. Vnímal na kůži nenávistné pohledy, pozorovalo ho cosi nedefinovatelného. Nehybným ovzduším se jako křivolaká nit táhla nasládlá touha po čerstvě prolité krvi. Tvor či tvorové maskovaní houstnoucí tmou vyčkávali, až skloní zbraň a poleví v ostražitosti. Nedá jim šanci, i kdyby měl v bojovém postavení setrvat do rozbřesku. Pevněji sevřel nabroušený meč, vyzkoušený v nejednom lítém boji, a nepatrně přešlápl. Čekal. Jakmile nepřítel vycení zuby, vyrve mu z těla vnitřnosti a zaplní netvorův lačný chřtán vykuchanými střevy.

Čas pomalu plynul a nic se nehýbalo. Ukryté stíny žasly. Změkčilou civilizací poznamenaný Shemita či Zingařan by dávno sklonil zbraň a usoudil, že ho vyrušila bezpředmětná noční můra, obezřetný Cimmeřan se však nenechával ukonejšit zdánlivým klidem. Připomínal surovou a tvrdou skálu, o niž se rozbije nejedna pouštní bouře.

Přízraky temnot znejistěly. Znatelně je mátlo, že o nich barbar ví, přestože splývají se závojem neprostupné tmy. Ačkoliv vládly mnohem větší silou než svalnatý válečník, zmocnily se jich doposud nepoznané pochybnosti. Ještě nikdo se jim nepostavil s takovou odvahou. Ze statného bojovníka vyzařovala zvláštní aura, nabroušený meč vyvolával pocit nebezpečí. Mimovolně je napadlo, že i přes předpokládané vítězství by některý z nich utržil při vyvolaném střetu bolestivý šrám.

„Necháme ho, bratře,“ zaskřípal mrazivou tmou krákoravý hlas. „Barbar má v sobě plno nespoutané energie, uděláme líp, když o něm zpravíme vyvoleného. Třeba se nám bohatě odmění.“

„Asi máš pravdu, bratře,“ zaznělo v odpověď táhlé zakvílení. „Proč bojovat, když nedaleko odtud cítím snadněji dosažitelnou kořist. Do svítání ji hravě polapíme a sežereme, tupého barbara přenecháme jiným. Pojďme.“

Táhlou pustinou se rozezněly rychle vzdalující kročeje a záhy je pohltilo nenasytné ticho. Nastal klid.

Conan zmateně sklonil napřaženou zbraň a zakabonil čelo. V ledově modrých očích se neklidně zalesklo. Netušil, s kým měl čest, pouze podle ozvěny vzdalujících se kroků usuzoval, že se jednalo o bytosti mnohem vyšší, než je on sám. Přesto tvorové radši utekli, než by podstoupili lítý boj; uvažoval, co znamenala zmínka o vyvoleném. Chystají démoni noci nějakou past? Zdálo se, že ano, nedokázal však odhadnout jakého rozsahu.

Zaťal silné pěsti a zlostně zaklel. On se nevzdá. Nikdo, ani zpropadený Set mu nezkříží cestu do Luxuru a neodradí ho od zamýšleného plánu. Každého nepřítele rozseká na kusy a dokáže jinak nevšímavému Cromovi, že je hoden získaného meče.

Usedl do jemného písku a opřel se širokými zády o vysoký balvan, naslouchal. Třeba jde o lest. Nepřátelé nebyli pouze dva, ale tři a poslední z démonů čeká na jeho zaváhání. Jestli se náhodou ze tmy vynoří obluda, probodne jí srdce.

Položil si zbraň přes kolena a přivřel oči, přemýšlel, o jaké kořisti mluvily odcházející tajemné přízraky. Před setměním nezpozoroval v blízkém okolí přítomnost jiných lidí, měl za to, že se nachází v nemilosrdné poušti úplně sám. I když, pokrčil rameny, jeden nikdy neví. Víc odhalí ráno.

Tančila. Svíjela se jako ohebný stonek měkké lodyhy v burácivém větru, znavené tělo se chvělo námahou. Dohněda opálenou kůži pokrývaly třpytivé kapičky potu, jež se v plápolavém svitu mihotavých loučí stříbřitě leskly a přidrzle stékaly z mokrého čela do čistě zelených očí. I přes narůstající únavu něžně cupitala po špičkách a mrštně skákala do výše, dlouhé, černé, rozpuštěné vlasy se při vířivých obratech prudce rozlétaly do stran a vytvářely svištivý vějíř. Spolu s mrštným tělem dodávaly předváděnému výkonu výraz dokonalé harmonie.

Prohnula se do klenutého oblouku a smyslně zakroutila útlými boky. Přestože ztratila poloprůsvitný závoj a zůstala úplně nahá, pokračovala v okouzlujícím tanci. Podlehla šálivému mámení hudebních nástrojů. Závratný rytmus pronikl hluboko do zpěněných žil a klokotal napříč celým tělem; ovládly ji sálavé instinkty matky země, jež přeje vyvoleným. Představovala voňavou lilii, vlévající do ztrápené duše pobožný klid, i hříšně smyslnou čarodějku, vyvolávající v rozhoupané mysli nejprostší lidské pudy, stávala se hřejivým vánkem i nezkrotným uragánem. Zobrazovala zurčící vodopád, jehož zběsilou dravost nahradila během nepatrného mžiku pocitem klidné jezerní hladiny, předváděla vrcholný výkon dokonalého umu.

Osazenstvo ani nedutalo a okouzleně přihlíželo uměleckému tanci. Uhranuté oči sedících Stygijců se lačně vpíjely do svůdného těla mladé Shemitky a přály si, ať představení nikdy neskončí, lepá tanečnice je nadchla. Dokonce i věčně ukecaní obchodníci zapomněli na započatá jednání a užasle zírali na předváděný výkon, naškrobení šlechtici postupem času přestali klevetit s vyšňořenými přítelkyněmi a věnovali veškerou pozornost smyslné krasavici. Všechny do jednoho svazovalo nadšení z viděného. Někteří z přítomných se dokonce báli i dýchat, aby omylem nesfoukli tančící dívku, jež ve své spanilosti vypadala neskonale křehce a zranitelně.

Prohnula se v zádech a vymrštila paže, přeběhla vymezený prostor. Bosé nohy hbitě zakmitaly po měkkém koberci, vytočila ladnou piruetu. Svým způsobem byla neskonale šťastná. Stejně jako v minulosti unikala v tanečním víru chmurné realitě těžkého života a otevírala před sebou snové světy s líbeznou budoucností, v hudební extázi se zbavovala otrockých okovů a stávala se sama sebou – bohyní šarmu a smyslné podmanivosti. při uměleckém projevu se proměňovala v netitulovanou královnu svobodného vánku.

Naposledy prudce zavířila ladným tělem a divoce zakroutila pevným baculatým zadečkem, plné prsy se malebně zhouply. Klesla na podlahu. Hudební nástroje jako na povel ztichly a hřejivé tóny zanikly v neosvícených koutech zlatem vyzdobeného sálu. Temné rohy pohltily zbytky vznešené melodie jako nepřátelský predátor a vyvolaly v oněmělém sále iluzi dokonalého ticha. Dokonce se zdálo, že zaskočeně zmlkly i věčně uvrzané cikády a na stříbřitou lunu vyjící psi.

Přítomné osazenstvo na krátký moment zaskočeně ztuhlo. Hosté se nechápavě obraceli po zpocených muzikantech, jako by nevěřili, že představení skončilo, až po krátké chvíli propukli přihlížející lidé v bujarý jásot. Hlasitě tleskali a z hrdel se nesla pochvalná zvolání.

Klečela ohnutá na měkkém koberci a pokorně skláněla hlavu, nechávala se unášet na opojných vlnách bouřlivého potlesku. Aniž ji přes dlouhé vlasy viděli do tváře, usmála se. Původně se obávala, že nepřemůže skrytou zášť a nezatančí v plné formě před spalujícími zraky nenáviděných Stygijců, opojná muzika si ji však stejně jako kdykoli předtím plně podmanila. Záhy získala zprvu odměřené obecenstvo na svoji stranu, stala se vítězkou. Dokázala, že umí.

Šťastně vydechla. Proč to nepřiznat, netěšil pouze bujarý potlesk, uspokojoval ji především pocit, že nezklamala nového pána. Pravda, statný majitel, urozený Stygijec, představoval odvěkého nepřítele, necítila však k dotyčnému muži stejně velkou nenávist jako k ostatním hostům. Nasir Kareab se k ní totiž v průběhu několika dnů, co ji zakoupil, choval na rozdíl od předchozího vlastníka, otylého Argosana, velmi slušně. Nemlátil ji důtkami kvůli sebemenší hlouposti a k jejímu úžasu ji ponechával jistou volnost. Pokud má bez úhony na zdraví přežít delší časový úsek v prokleté zemi uctívačů hada, musí ho přesvědčit, ať si ji ponechá. Netouží upadnout do spárů jiného velmože, krvežíznivých kněží či dokonce pochybných mágů; o Stygijcích odjakživa kolovaly děsivé zvěsti. Představa, že skončí jako večerní pokrm některého z plazích oblíbenců, v ní vyvolávala sžírající děs.

Povstala. Odhrnula z tváře bujnou hřívu a uctivě se poklonila. Vyloudila na tváři smyslný úsměv a sebrala z podlahy jemný závoj, jenž původně zakrýval mladé tělo. Zkoumavě pohlédla na přítomné a uvědomila si, že Nasir Kareab, stejně jako ona, sleduje po očku přihlížející hosty a v duchu se dme pýchou, že vlastní jednu z nejlepších tanečnic bohatého města Luxur.

Pokračovala v průzkumu. Namyšlení šlechtici ji jako vždy zahrnuli chlípnými pohledy, které stahovaly do postele a vyvolávaly v ní neskutečný odpor, pyšné ženy ve vlastní nadutosti předstíraly, že nespatřily na pódiu nic mimořádného. Přesto cítila, že ji stejně jako nafoukané Argosanky tajně závidí dívčí půvab a strhující šarm, nikdy však na veřejnosti nepřiznají, že je okouzlila bezvýznamná Shemitka.

Lichvářští kupci mezitím horlivě počítali, za kolik peněz se ji vyplatí koupit a za jak draho ji prodají případným zájemcům. Doufala, že Nasir Kareab nepřistoupí na případné návrhy ziskuchtivých obchodníků. Alespoň v podvečer pravil, že si ji při splnění vkládaných předpokladů ponechá. Tančila hlavně pro něho.

Sklouzla pohledem dál. Dokonce ani malá skupinka vyhublých kněží se supíma očima nezůstala k jejímu umění chladná, snad ji na oplátku neobětují v budoucnu hrůznému Setovi.

Znepokojil ji pouze jeden z přihlížejících. Vychrtlý, vytáhlý muž v dlouhém hábitu, do vysokého vrásčitého čela mu padaly bílé prořídlé vlasy. Nezdravě světlou kůží se odlišoval od ostatních hostů, temné a propalující oči připomínaly rozžhavené uhlíky naplněné neukojitelnou záští. Nepochybovala, že hledí na Sut-Armana, mocného a nechvalně proslulého stygijského čaroděje, který, jak se jí doneslo, původně vůbec nefiguroval mezi hosty pozvanými na konaný banket. Dokonce prý ani sám Nasir Kareab pořádně nevěděl, jak mocný mág proklouzl na slavnostní večer, jednou tady ale čaroděj byl, a tak se s ním muselo počítat.

Zachvěla se. Sut-Arman děsil i na dálku.

Ještě jednou se za hlasitého potlesku poklonila a odběhla do chodeb pro sloužící. Potřebovala si odpočinout. Přestože ji tanec naplňoval posvátnou bázní a vynášel na vrchol magické blaženosti, chvěla se nyní spalující únavou.

Vklouzla do koupelny a slastně se ponořila do horké lázně. Líně jako předoucí kočka vdechovala ke stropu stoupající páru a předla štěstím. Teplá voda osvěžovala vyčerpané tělo a smývala z hebké kůže štiplavý pot, uspokojená tanečnice vnímala čerstvý příliv nové energie. Slastně se protáhla a zavřela oči.

„Daino! Daino!“

Z ospalé malátnosti ji vytrhla Singa. Drobounká otrokyně pečující o Kareabovu domácnost se přes zdánlivou křehkost přiřítila do koupelny jako dravý tajfun.

„Byla jsi úžasná. Skvělá!“ rozplývala se dívka nepředstíraným obdivem. „Tančila jsi jako líbezný závan nejjemnějšího parfému, jenž se vyrábí z opojných lotosových květů, kmitalas nohama rychleji, než dokáží hbití muži švihat mečem. Okouzlilas celou společnost. Dokonce jsi ohromila i kněze, a to něco znamená. Ještě jsem je neviděla oněmět úžasem, zírali jak uhranutí. Sebrat jim při tvém tanci z kapes u rubášů svaté relikvie, ani si toho nevšimnou.“

„Singo, nepřeháněj,“ napomenula společnici, přestože pronášená slova hřála na srdci. Nepovažovala se ovšem za tak vynikající, jak líčila nadšená otrokyně, do vrcholné dokonalosti pořád dost scházelo. Věděla o nedostatcích, které potřebovala vyladit, jen o nich nikde nemluvila. Skromně opáčila: „Pouze jsem odvedla svoji práci.“

„Ale jakým způsobem!“ štěbetala nadále pochvalně drobná Singa. „Uchvátilas celý sál. Jediné oko nezůstalo suché dojetím. Všem se zdálo, že v místech, na která došlápneš, vyrůstají nad kobercem pestrobarevné květiny; nepřeháním, když prozradím, žes předvedla nejlepší výkon ze všech tanečnic, co si sem náš pán v minulosti pozval. A to neběželo o žádné přihlouplé začátečnice, ale o schopné a uznávané umělkyně. O to víc vyniká tvůj spanilý a zcela výjimečný výkon. A proto,“ nadechla se, „tě všichni touží znovu spatřit. Pán mi nařídil, ať pro tebe zajdu a upravím tě, mám tě zavést zpátky do sálu.“

„Ach,“ vzdychla Daina rozmrzele a ponořila se po krk do osvěžující vody. Přestože předváděla shromážděnému obecenstvu mistrný tanec a vyvolaný potlesk ji naplňoval dmoucí pýchou, nesnášela laciné producírování mezi namyšlenou smetánkou. Nenáviděla uhlazené řeči a pokrytecké lichotky, jejichž majitelé ve skutečnosti většinou bažili pouze po jediném, vniknout mezi její roztažené nohy. Proti pánovu rozhodnutí však nemůže nic namítat, je pouhý otrok. Jeho slovo znamená rozkaz, učiní, jak přikáže. Nemá na vybranou.

„Měly bychom si pospíšit. Vstaň, namydlím tě,“ prohodila věčně usměvavá Singa, a nezavírajíc ústa, zamrkala spiklenecky okem: „Věř mi, hned zítra se po celičkém Luxuru roznese neutuchající chvála na tvé umění, staneš se slavnou. Krásychtiví velmoži zblízka i zdaleka zatouží spatřit tvůj tanec a tvé kouzlo si je plně podmaní, nakladou ti k nohám zlato a diamanty. Budeš křepčit na zlatých kachličkách a s diamanty na útlém krku.“

„Nepřeháněj pořád,“ napomenula Daina opětovně žvatlající společnici a poslušně se postavila. Svým způsobem ji nenadálý příchod Singy zaskočil. U tlustého Argosana se ani jednou nestalo, že by dostala k ruce pomocnici, věčně smývala zažranou špínu z těla naprosto sama. Navíc většinou skončila v potoku či v trouchnivějících neckách, o podobně přepychovém bazénu se jí ani nezdálo. Jestli chce zůstat tady, nesmí Nasir Kareaba zklamat.

„Já nepřeháním,“ namítla naoko uraženě Singa a její hbité prsty se rychle rozletěly po Shemitčině hebké kůži. Daina slastně zavřela oči a nechala se potírat voňavým mýdlem, neutuchající klevetění otrokyně poslouchala pouze na půl ucha. Stejně se nedozví nic nového, protože Singa kolem dokola omílá zaznamenaný úspěch. Radši se zamyslí nad otázkou, co vzít na sebe. Růžovou, průsvitně tenkou tuniku, nebo Nasir Kareabem věnovaný, ozdobnou nití vyšívaný šat, jenž se uvazoval barevnou tkanicí těsně pod ňadry a splýval volně ke kotníkům?

Náhle pronikl do vyhřáté koupelny chladivý závan ledového vzduchu. Málem sfoukl zažehnuté svíce a zimomřivě přejel přes nahá záda. Daina se oklepala probuzenou bázní. Poplašeně strnula, ztuhla i Singa. Lehký závěs vedoucí do lázně se pomalu odhrnul a na prahu koupelny stanul Sut-Arman. Krkavčí pohled a zlostný úšklebek, změřil si je jako dravý orel číhající na nebohou kořist.

Přestože ještě před několika málo okamžiky tančila před přihlížejícími návštěvníky úplně nahá, zahltily Dainu rozpaky. Jednou rukou stydlivě zakryla pevná ňadra a druhou slabě ochlupený klín; zrudla. Čaroděj v ní vyvolával nespoutanou hrůzu. Aniž znala pádný důvod, bála se mága jako nikoho jiného. Dokonce ani zabiják Karulan, jenž společně s ní sloužil předchozímu pánovi a vyžíval se v odporných choutkách, nenaháněl na duši takový děs.

Ani jedna z dívek nevydala hlásku. Strnule stály a čekaly, co bude následovat.

Sut-Arman se mrazivě usmál, roztažené koutky úst vyvolaly ve tváři nepřirozený škleb. Ačkoliv ho ženská spanilost přestala zajímat před dávnými roky a zkoumal dívčí přednosti pouze za účelem vyhledávání vhodných obětí pro krvavé obřady, zachvělo se mu při spatření svůdného a voňavými šampóny potřeného Shemitčina těla chřípí. Vyplašená tanečnice připomínala i v nelíčeném strachu okouzlující bohyni poblouznění. Pro takové jako ona pochodovali mladí bojovníci na smrt. Ukrývala v sobě něco, co jiným scházelo – divoký šarm a syrovou vnitřní energii. Přesně takovou bytost potřeboval. Konečně nalezl vhodný objekt k završení náročné práce.

„Dostanu tě, krásko!“ pronesl syčivě a zauvažoval, jestli nenařídí Shemitce ukázat se v celé kráse. Nakonec potlačil primitivní pudy a vypařil se z koupelny jako pára nad hrncem. Zůstala po něm jen vyvolaná bázeň prosycující hutnou atmosféru.

„U Seta! Vidělas ho taky?“ porušila teprve po chvíli tísnivé ticho nejistým hlasem Singa. „Sut-Arman!“

„Ano,“ přikývla Daina a vyděšeně se oklepala hrůzou. Co znamenala výhružka, že si ji mág vezme? Zaskočil ji nepřirozený strach, náhle si připadala děsně malá a zranitelná. Pokud se jí čaroděj rozhodne zmocnit, nemá šanci.

„Lotr,“ zašeptala Singa a tiše dodala: „Radši se mu vyhýbej. Co jsem slyšela, provozuje v pouštním sídle nejtemnější magii a obětuje lidi, co je však horší, má vliv na některé zdejší hodnostáře. Zobou mu z ruky a poslouchají ho na slovo.“

„Opravdu?“ otřásla se.

„Jen klid,“ pronesla povzbudivě Singa. „Ty se ho naštěstí nemusíš bát. Náš pán tě nikomu nevydá. Viděla jsem jeho šťastný úsměv, když tvůj mistrný výkon okouzlil všechny přítomné, nadchla jsi ho. Dokonce, nikomu to ale neříkej, protože jedná se pouze o moje vnitřní dohady, se domnívám, že se mu líbíš, a takové on neprodá za žádnou cenu.“

„U Ištar! Kéž se nepleteš,“ špitla rozechvěle Daina.

„U Seta! Tady tvoji Ištar ani jiného cizího boha nevzývej!“ hlesla poplašeně služka a znepokojeně se rozhlédla po koupelně. „Jestli budeš vyvolávat cizí božstva, ztrestají tě kněží. Radši mlč!“

Daina přikývla, načež si Singa vlila do dlaně vonný roztok a pokračovala v přerušené očistě ladného těla tanečnice. Přes lehkost pohybů a opojnou vůni šampónů však zůstával viset v místnosti nepřirozený záchvěv tíživých obav.

Vysoko nad nehostinnou pouští svítilo dravé slunce. Odebíralo živým bytostem potřebnou sílu, dokonce i zákeřní štíři a prudce jedovatí hadi zalezli před spalujícími paprsky do chladivého přítmí nahodile rozmístěných kamenů či zvětralých skal. Chvějící vzduch se tetelil sžíravým horkem.

Conan dopil z oprýskané čutory poslední kapku drahocenné vody a pokračoval v přerušené chůzi. Nahé, bronzově zbarvené tělo, kryté pouze bederní rouškou, se mámivě lesklo ve sluneční záři a děravé sandály se hluboko bořily do rozžhaveného písku, palčivá výheň se stávala nesnesitelnou. Přesto nezastavoval a pokračoval neochvějně kupředu. Upíral pohled k drobným bodům na obzoru. Vysoko na blankytně modré obloze kroužili v širokých obloucích holohlaví supi. Draví mrchožrouti se slétávali pokaždé tam, kde nacházeli potravu, předznamenávali neštěstí. Conan se obával nejhoršího.

Noční démoni mluvili o čerstvém mase, nenalezne za dunami zmasakrovanou oběť jejich krvavého hodování? Přestože se pokoušel přesvědčit sám sebe, že tomu tak není, nenacházel potřebný klid. V nekonečném království písku putovala nemilosrdná smrt.

Ztratil supy z očí. Zlověstní mrchožrouti slétli dolů na zem a zřejmě se pustili do odporné hostiny. Přidal do kroku.

Přehoupl se přes další dunu, jejíž podjíždějící vrstvy se ho snažily strhnout zpátky do úbočí, a náhle se před ním otevřelo drobné údolí. V nekonečném království žlutého písku vyrůstala skupinka zelených palem, obklopená rašící travou; narazil na bohy zapomenutou oázu, o níž nemluvila žádná mapa. Víc než možnost získat potřebnou vodu však Cimmeřana upoutalo cosi jiného. Skřehotaví supi hodovali na rozervaných mršinách dvou usmrcených velbloudů a zarývali ostré zobáky do syrového masa.

Bez váhání vyrazil k místu hrůzy. Hbitě sestupoval dolů, hrábl po meči. Vzápětí bolestně ucukl. Jindy chladné železo obávané zbraně se v nehostinných podmínkách silně rozpálilo, div nevykřikl bolestí.

I holýma rukama nenasytné ptáky lehce odehnal. Líté dravce vyděsil hlasitý křik a vyplašeně vzlétli, rozmrzele zakroužili nad oázou.

Cimmeřan znepokojeně sestoupil k usmrceným zvířatům, jež začínala v neskutečném horku odporně zapáchat, a rozhlédl se. Co usmrtilo silné velbloudy, nezjistil, neboť supí pařáty dokonaly na zbídačených mršinách odporné dílo zkázy, pouze opodál objevil pohozená sedla a rozedrané postroje s vybrakovanými a potrhanými brašnami. V písku spočívalo polozaváté, zlomené kopí, památka na vlastníky usmrcených zvířat.

Rozhodl se po chybějících jezdcích podívat. Přestože obkroužil celou oázu, nenalezl po ztracených majitelích jedinou stopu. Jako by se propadli do země. Zaváhal. Odnesli je snad záhadní démoni temnot, kteří ho chtěli v noci zardousit? Zdálo se to být pravděpodobné. Od této chvíle nesmí ani na vteřinku polevit v ostražitosti, neví, s jakou hrůzou má co do činění.

Sut-Arman zuřil. Smetl ze stolu drahocennou číši, až se červené víno rozstříklo po zdobeném koberci a vytvořilo na rostlinném vzoru neforemný flek. Čaroděj vztekle zaklel a rozčileně zaťal pěsti. Co si o sobě Nasir Kareab vůbec myslí? Časně ráno mu nabídl za tanečnici víc než kdokoliv jiný, ale šlechtic ho nabubřele odmítl. Nepřijal blyštivé diamanty ani vzácné klenoty a místo obchodování ho vystrčil z obydlí jako odpornou veš. Tohle mu neprojde.

„Terane!“ zavolal zlostně, načež se do dveří s úslužnou poklonou všoural statný muž. Ohromná bečka plná svalů a masa s pečlivě oholenou, dětsky vypadající tváří. Pod ní se však skrývalo děsivé monstrum.

„Ano, pane?“

„Připrav vše potřebné. Zítra i s osazenstvem domu opouštím Luxur. Sbal věci, v paláci nesmí zůstat nic důležitého.“

„Jak si přeješ, pane.“

„Ihned po poledni vyvedeš karavanu z města a pošleš ji pod Madarovým vedením k mému sídlu v poušti, sděl mu, že ho dohoním k večeru. Před odjezdem se krátce zdržím. Odskočím si vyzvednout jednu děvku.“

V obrových očích zasvitl ohníček poznání. Teran tázavě pohlédl k mágovi. I přes nepříliš bystrý rozum si ihned spočítal, že čaroděj hovoří o tanečnici, jež prošlou noc okouzlila kupu šlechticů, a se zájmem se otázal: „Zabiješ Nasir Kareaba, pane?“

„Ne. Nasir Kareab vyjíždí odpoledne mimo město, využiji situace, kdy nebude doma,“ poznamenal Sut-Arman, jenž obvykle nestrpěl otázky podřízených, tentokrát však učinil výjimku. Věděl, že Teran významného šlechtice k smrti nenávidí a touží mu vyrvat z těla tepající srdce, proč toho nevyužít? Přece si s takovou nickou nebude osobně špinit ruce!

„Nasir Kareaba přenechám tobě,“ řekl. „Jakmile zítra odpoledne předáš velení Madarovi, vrátíš se zpátky sem do paláce. Až Nasir Kareab přijde hledat unesenou děvku a vnikne do obydlí, chyť ho a nalož s ním, jak uznáš za vhodné. Dohoníš mě, až ho usmrtíš.“

„Děkuji, pane,“ rozzářil se obr jako sluníčko, načež mu přes rozesmátou tvář přelétl záchvěv pochybností. „Opravdu přijde do tvého paláce, pane?“

„Ano,“ ušklíbl se zlověstně čaroděj. Viděl Nasir Kareabovi až na dno rozechvělé duše a hravě v ní vyčetl, že se stárnoucí šlechtic do zakoupené tanečnice bezhlavě zamiloval. I kdyby se nezaobíral kouzly, nebylo těžké uhádnout, co bývalý válečník udělá. Rozhodne se pomstít, a to ho připraví o hlavu.

„Věřím vám, pane,“ poklekl Teran a přitiskl čelo k podlaze. Konečně šlechtice zamorduje. Dluží mu to.

Sut-Arman se ušklíbl a rázně opustil komnatu. Stejně se pojistí. Obklopí palác, který už nebude potřebovat, mocnými kouzly a v případě, že obr neuspěje, vyletí celá stavba do povětří. Nasir Kareab zemře buď zabijákovou rukou, nebo při výbuchu.

DRUHÁ NOC a DRUHÝ DEN

Noční pouští putovaly dva temné stíny. Měsíční siluety odpudivých nestvůr vystupující z hlubin zapomenutých časů.

„Ten barbar dosud putuje pouští, bratře,“ zaševelil slabě písek. „Odpoledne objevil velbloudy, jejichž majitelé nás včerejší noc tolik pobavili, nezabijeme ho? Zítra večer dorazí do Luxuru, kam za ním nemůžeme.“

„Nech ho jít. Jak jsem řekl včera, při nejbližší příležitosti zpravíme o barbarově příchodu vyvoleného, jistě se nám na oplátku bohatě odmění. Nevím jak ty, bratře, ale já vidím přímo před očima, jak nám z neskonalé vděčnosti předhodí za vynikající zprávu k jídlu pár neposkvrněných panen či mladých jinochů, sám dobře víš, jak dlouho hledá někoho tak mimořádného. Bojovníkovu význačnou auru nelze přehlédnout, určitě si ho vybere k aktu probuzení.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

„Copak jsem se někdy spletl, bratře?“

„To ne, zatím jsi vždycky radil dobře. Stejně mě ale sužují jisté pochybnosti. Nebude vyvolenému vadit, že jsme bez jeho svolení svévolně opustili vymezené teritorium? Zakázal nám, abychom se přibližovali k městu.“

„Až mu povíme o barbarovi, nepronese jediné káravé slovo. Naopak, laskavě nás pochválí. Ničeho se neboj a pojď, bratře. Podíváme se jinam.“

Stíny splynuly s tmou.

Sut-Arman, skryt v osvěžujícím stínu před pálivými paprsky čerstvě vyklubaného slunce, netečně pozoroval okolní spěch. Snaživé kmitání poslušných otroků, kteří rychle nakládali do připravených košů důležité předměty a odváděli naložené velbloudy, ho příliš nezajímalo. Těšil se na odpoledne. Sebere shemitskou tanečnici a odveze děvu do království vyprahlé pouště; vůbec ho nemrzelo, že opustí získaný palác. Stejně si nikdy nezvykl na vysokou stavbu z kamení a pálené hlíny, ani trochu mu nebude vadit, když připravené kouzlo rozmetá dosavadní obydlí v roztroušený prach. Dům už potřebovat nebude. Až se znovu vrátí do Luxuru, usídlí se jako nejmocnější muž celé Stygie v královském paláci, se získanými schopnostmi ovládne svět.

Čaroděj se mrazivě usmál.

„U Išt.., u všech bohů. Jsi si tím jistá?“ hlesla znepokojeně Daina a neklidně si změřila společnici. „Opravdu to myslíš vážně?“

„Mám důvod ti lhát? Pán je do tebe blázen,“ opáčila rozšafně Singa, jež ležela vedle pohodlně uvelebené tanečnice na měkkém koberci a nevzrušeně uzobávala bobulky vinné révy. „Sut-Arman za tebe včera nabídl pánovi neskutečné bohatství. Vzácné šperky, broušené diamanty i třpytivé brilianty, nanosil toho tolik, že se rozzářila celá místnost. Povím ti, takové množství drahého kamení nespatříš ani na královském dvoře. Čaroděj, zatrať ho Set, sypal drahé klenoty z přineseného pytle, jako by běželo o obyčejné šutry, které najdeš při procházce na každém kroku. Příliš se nezmýlím, když vážně pronesu, že většina lidí by při takové nabídce ihned přikývla a bez delšího váhání uzavřela obchod. Nasir Kareab ale mámení zlata nepodlehl. Odmítl zlotřilého mága se stejnou razancí, s jakou vyhodil všechny kupce, kteří se na něho po tvém strhujícím vystoupení slétli jako hladové hyeny, ani na kratičký moment nezaváhal. A proto, jak povídám, tě Nasir Kareab bezhlavě miluje. Nikdo jiný než muž, kterému se vlivem lásky přestěhuje rozum z hlavy do kalhot, není schopen takového činu.“

„Nevymýšlíš si?“

„U Seta! Co chceš slyšet víc, abys mi uvěřila? Copak ti nestačí skutečnost, že by si náš pán za mágovy klenoty hravě pořídil nové sídlo a zaplnil ho stovkami skvělých tanečnic? Přesto ale čaroděje odmítl, čímž je vše dané. Je do tebe zamilovaný až po uši. Ztratil rozum.“

„To je šílené,“ polkla Daina. „Já ho přece nemiluji. Sice se mu cítím zavázána, že mě vykoupil z pracek toho prašivého Argosana a chová se ke mně přívětivě, tím však veškerá náklonnost končí.“

„To neříkej!“ napomenula ji Singa. „Kdyby se do tebe pán nezamiloval, skončilas v pazourách Sut-Armana a ten tě obětoval některé ze svých odporných příšer. Nasir Kareab ti včera zachránil život.“

„To ale neznamená, že ho musím mít ráda,“ namítla Daina. „Vděčnost a láska jsou dvě různé věci.“

„Pak ti jako přítelkyně přítelkyni poradím jedno,“ ztišila Singa hlas. „Nech si podobné řeči pouze pro sebe a nikdy je nevynášej nahlas! Zahrnuj našeho pána veselými úsměvy, stejně v dané situaci nic lepšího nevymyslíš. Jen tím získáš. Nasir Kareab se bude opájet tvojí laskavostí a v zaslepenosti nepozná, jak se věci skutečně mají, získáš neskutečné výhody. Jestli budeš jednat chytře, pán ti bude za chvíli zobat z ruky, po jeho boku se staneš z pouhé otrokyně bohatou dámou.“

„Radši zůstanu chudá, jen když se vrátím domů.“

„Nedurdi se. Když si ho budeš náležitě všímat, třeba ti časem vyhoví a vezme tě do Shemu. Chyť příležitost za pačesy. Hlavně, a to tě důrazně varuji, nikomu neprozrazuj pravé pocity.“

„Tobě se to radí,“ sykla Daina a zamyslela se. „Proč mi vlastně pomáháš? Jsem cizinka a vůbec sem nepatřím, nenapadá mě jediná příčina, proč o mě tak pečuješ.“

„Mám velké srdce,“ pokrčila Singa rameny, načež strnula. Otevřenými okny k nim zvenčí dolehl lomoz a hlasité bušení na cedrová vrata vedoucí do rozlehlého dvora. Kdosi se bouřlivě domáhal vstupu do objektu. Kdo to může být? Nezvaný návštěvník, nebo se pán domu rozhodl vrátit předčasně z výjezdu?

„U Seta!“ vyskočila otrokyně vyplašeně na nohy a zmateně se rozhlédla. Místo uložené domácí práce a Dainina procvičování tanečních prvků společně klábosily a využívaly nepřítomnosti Nasir Kareaba i jeho oddaného pomocníka Ahmeda k lenošení; pán nesmí zjistit, že zahálely.

„Rychle! Sbal věci a odnes je odtud, já mezitím zjistím, o koho jde. Případně je zdržím,“ pronesla rázně, a aniž vyčkala Daininy odpovědi, vyběhla ze dveří. Chvatně sestoupila po vnitřním schodišti do přízemí, prosmýkla se stinnou chodbou a vyklouzla na sluncem zalitý dvůr. Tam strnula. Vrata zela dokořán a do dvora vjížděla šestičlenná skupina jezdců na koních, za sebou táhli velbloudy přivázané na provaze. Co však bylo nejhorší, v čele skupiny cválal Sut-Arman. Bledý mág, pochybně se kymácející na statném oři, naháněl hrůzu i na dálku.

Singu zachvátil strach. Co tady ten mizera chce? Radši se rychle vrátí zpátky do domu a zmizí nevítanému hostu z očí. Popadne tanečnici a utečou zadní brankou, nezůstanou v dosahu odporného černokněžníka. Mág ji ale, jako by předem věděl, z jakých dveří vyběhne na dvůr, okamžitě zpozoroval. Natáhl směrem k ní kostnatou paži, roztáhl prsty a na půl úst pronesl krátkou magickou formuli.

Zaskočená Singa strnula na místě a nedokázala se pohnout. Marně se snažila rozpohybovat nehybné svaly, nedařilo se. Přestože vnímala veškeré dění, připomínala kamennou sochu, jež nevládne vlastnímu tělu.

Sut-Arman mátožně, jako člověk nepříliš uvyklý jezdeckému sedlu, seskočil z koně a vykročil k ní.

„Kde je?!“ pronesl potichu. Proti vlastní vůli pootočila hlavu k baráku. Polilo ji horko. Mág si přišel pro tanečnici, již mu pán odmítl prodat! Co má dělat?

Čaroděj si jí dále nevšímal a vešel do obydlí. Bez jediného slůvka ho následovali tři ebenově černí otroci, zatímco zbylí dva služebníci obsadili dvůr.

Singa zděšeně zakoulela očima a pokusila se najít sloužící, kteří šli otevřít bránu. Přece se nevypařili! Zahlédla je kousek od vchodu. Oba otroci bezvládně leželi v udusané hlíně a nejevili známky života, cosi je poslalo k zemi. Čarodějova magie? Usoudila, že ano, a cítila se ještě hůř než před chvilkou. Rozhodl se je Sut-Arman všechny zabít?

Znovu napjala svaly ve snaze vyprostit se z nehybné strnulosti, tělo nereagovalo. Neposlouchal ani jazyk, a tak nevydala jedinou hlásku. Co teď?

Ze dveří vyšla v čarodějově doprovodu Daina. Kráčela trhanými pohyby, v zakalených očích nepřítomný výraz. Ulpěla v síti mágových kouzel. Poslušně došla k přistavenému velbloudovi a přichystaní otroci ji bez zaváhání vsunuli do připraveného koše, zaklapli za ní víko.

„Pověz svému pánovi, že mi není radno odporovat,“ pronesl Sut-Arman a mávl paží. Vzápětí Singa padla k zemi a ztratila vědomí.

TŘETÍ NOC

Černá noční obloha rozprostřela nad ztichlým městem pichlavé pařáty a slabý vánek přinesl do křivolakých ulic pach nasládlé smrti. Nasir Kareab varovné úkazy nevnímal. Rozjitřené srdce mu bilo vysoko v krku, muže sžírala spalující horečka. Kupředu ho poháněla bující nenávist. Sílící zlost proložená rostoucí touhou po vraždění. Sut-Arman překročil únosem nedávno získané tanečnice všechna pravidla, zaslouží si zemřít. Žádný zloděj neunikne spravedlivému trestu, rozdrtí podlého čaroděje podrážkami vlastních bot. Zašlápne ho jako obtěžující blechu.

Přeskočil slabý čůrek táhnoucí se středem dlážděné ulice a zakolísal, málem mu podjely nohy po čemsi slizkém. Zlostně zaklel a zachmuřeně se rozhlédl. Jakási žena se od něho vyplašeně odvrátila a spěšně zahnula do boční ulice, jako by se bála, že si na ní vybije nahromaděný vztek.

Ušklíbl se. Copak nahání strach? Možná ano, svým způsobem se chová jako blázen. Jakmile se totiž vrátil domů, kde mu zmámená Singa pověděla, co se odpoledne přihodilo, vyrazil do terénu. Rozhodl se získat okouzlující Dainu za každou cenu zpátky. Chtěl tanečnici jen pro sebe a širší veřejnosti ji ukazovat pouze při výjimečných událostech jako drahocenný klenot. Ač si to neodvažoval dosud veřejně přiznat, mladá Shemitka ho neskonale okouzlila. Přitahovala zvláštním šarmem, byl z ní úplně zpitomělý. Dokonce, ačkoliv mu neomezeně patřila a mohl s ní nakládat podle libosti, se jí pomalu neodvažoval dotknout. S každou jinou dívčinou by se dávno vyspal, v jejím případě se ale bál, že by ji násilným vtažením na lože nadobro ztratil. Nechtěl o ni přijít, proto jí poskytoval víc volnosti než všem dosavadním otrokyním. Nepiplal se s ní jako s rozkvétající růží, aby mu ji nějaký darebák sprostě ukradl!

Zaklel. Vyčetl si, že nepočítal s podobným úskokem podlého mága, při troše předvídavosti se dal předpokládat. Ale on to tak nenechá! Nepatří mezi zbabělce, co si před čarodějem poslušně sednou na zadek, jestli mu Sut-Arman nevrátí unesenou dívku dobrovolně, střetnou se v boji.

K napjatým uším se mu náhle doneslo protáhlé syčení. Ztuhl. Středem špatně osvětlené ulice se plazila posvátná krajta. Obrovitý, jako lidské tělo tlustý had, kýval ze strany na stranu klínovitou hlavou. Zdálo se, že lačně vyplazuje rozeklaný jazyk a hledá vhodnou kořist.

Nasir Kareab pozvedl odhodlaně meč, neboť ho zběsilé rozčilení nutilo ničit a zabíjet, vzápětí ale strnul. Copak se chce protivit vůli bohů? Žádný smrtelník nesmí pozvednout zbraň na posvátného hada, který je po setmění vypouštěn do městských ulic. Učinit tak, spolkne jeho duši ihned po úmrtí obludný požírač a vystaví ho nekonečnému utrpení. Zaváhal. Vytušil snad všemocný Set jeho zlovolné úmysly a rozhodl se ho ztrestat za sílící pomstychtivost? Dost možná, nezbude, než odevzdaně čekat, jak se plaz zachová.

Smířen s osudem sklonil zbraň a vzdychl, prosil Seta o smilování. Přece nezemře zrovna teď, když hodlá napravit děsivé bezpráví!

Plaz zastavil. Pozvedl plochou hlavu a rozevřel smradlavý chřtán. Zkoumavě si změřil nehybnou oběť a vyplázl rozeklaný jazyk. Mrazivě zasyčel a přichystal se k výpadu, naštěstí neudeřil. Nepřístupně skelné zraky upoutal vzdálený, letmý pohyb. Na konci temné ulice se kmitla temná postava a zmizela mezi domy. Zvláštní. I ve svém tupém mozku si syčící plaz uvědomil, že něco není v pořádku. Nikdy nikdo před ním neutíkal, každý z obyvatel města pokorně čekal, až si vybere vhodné sousto. Nenadálý úkaz ho zaujal. Burcoval k činnosti a probouzel dávno ztracené lovecké pudy, zdánlivě zapomenuté vzpomínky na pronásledování prchající zvěře. Rozjitřený had zanechal se vším smířenou kořist nevyzpytatelnému osudu a tiše se odplazil dlážděnou ulicí.

Nasir Kareab překvapeně otevřel oči a z pootevřených úst se vydral úlevný výdech. Že by Set změnil původní rozhodnutí a dal mu příležitost potrestat zlovolného mága? Zřejmě ano! Hluboce se poklonil a pronesl krátkou modlitbu, hned zítra ráno zanese do hlavního chrámu vonné tyčinky a prostřednictvím kněží vzdá hold nejvyššímu. Nejdřív však dokončí to, kvůli čemu vyrazil do ulic.

Pokračoval ve vytyčeném směru a brzy proti tmavé obloze zahlédl špičatý štít výstavného čarodějova paláce. Nepatrně zapochyboval. Nevysvětlil si plazovu přítomnost špatně? Nesnažil se ho Setův služebník odradit od zamýšlené návštěvy mágova domu?

Opětovně před sebou spatřil Shemitčinu spanile pružnou postavu s pevnými prsy a baculatým zadečkem, zase ho ohromil její vyzývavý tanec a podmaňující úsměv. Představa, že Sut-Arman Dainu obtěžuje, ho zděsila. Zaskřípal pohoršeně zuby a sevřel mohutné pěsti. Ne, zná jen jedno řešení! Za žádnou cenu nenechá unesenou dívku v mágových krví potřísněných spárech. Získá tanečnici zpátky, i kdyby měl vraždit.

Rozhlédl se napříč potemnělou ulicí. Zjistil, že cesta zeje prázdnotou, a tak hbitě přeběhl k vysoké zdi obklopující čarodějův rozsáhlý pozemek. Zastavil se a nejistě vzhlédl vzhůru. Kolmá stěna se zdála být úplně hladká, bez cizí pomoci nahoru nevyšplhá. Rozmrzele zaklel. Škoda, že při návratu z výjezdu poslal věrného Ahmeda koupit víno, vrátit se domů společně s oddaným sluhou, vyrazili na výpravu oba. Takhle vše zůstávalo pouze na něm, neboť zbylé otroky brát nemínil. Nejenže si na rozdíl od Singy nic z odpoledne nepamatovali, navíc předpokládal, že při setkání s nechvalně proslulým mágem vezmou nohy zbaběle na ramena a nijak mu nepomůžou. O takovou společnost nestál.

Nejistě vykročil podél zdi; snad najde místo, kde se dá hravě přelézt. Stěna ho dovedla k hlavní bráně. Zaváhal. Nelíčí na něho podlý mág nějakou past? Dost možná, jeho však kouzla nezastaví. Nervózně oblízl vyprahlé rty a tiše zatlačil na branku pro pěší. Ta se k jeho úžasu neslyšně otevřela a nabídla výhled do měsícem ozářené zahrady. Ve tmě se utápěly vzrostlé stromy a přikrčené keře, pečlivě udržovaný pozemek spočíval v bobtnajícím tichu. V pozadí se tyčil palác, jehož špičatý štít zahlédl před chvilkou z ulice. Stejně jako v zahradě i v něm vládl naprostý klid, v oknech nesvítilo jediné světlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan: Setovy šachy/Léčka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.