Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sabine Zett

HUGŮV GENIÁLNÍ SVĚT

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5324. publikaci

Z německého originálu HUGOS GENIALE WELT (ISBN 978-3-7855-7144-6),
vydaného nakladatelstvím Loewe Verlag, Bindlach, v roce 2011,
přeložila Kateřina Klabanová

Ilustrace Ute Krause
Foto archiv autorky, Tomasz Poslada
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 168
Vydání 1., 2013

Vytiskla tiskárna GRASPO CZ, a.s. Zlín

Title of the original German edition:
Hugos geniale Welt
© 2011 Loewe Verlag GmbH, Bindlach
Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, 69469 Weinheim

Copyright © 2011 Loewe Verlag GmbH, Bindlach
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Illustration © Ute Krause

ISBN 978-80-247-4719-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8815-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8816-6 (ve formátu EPUB)

Meli a Vincovi

Nejlepší kamarád

Dostávám zlatou medaili! Zlato! Zlato! Zlato! Prezident svazu mi ji věší kolem krku a já zvedám pěst do výšky a slyším, jak orchestr hraje tuš. Na mou počest! Protože jsem za naše mužstvo vstřelil rozhodující branku!

Kamarádi ze třídy mi uznale poklepávají na rameno. Holky z naší školy na mě roztouženě mávají z první řady a já vím jistě, že po mně všechny šílí!

Ale kde je ONA??? Tamhle. Cukrkandlová Viola ze sekundy stojí přímo uprostřed a usmívá se na mě. Vidím na ní, že jí konečně docvaklo, že ten největší borec jsem já. Já, Hugo Poblion, jsem to dokázal!

Dneska večer ji pozvu do kina a budeme spolu uzobávat popcorn z jednoho pytlíku. Možná mi dovolí, abych ji vzal za ruku…

Zeptám se jí, jakmile slezu z bedny, a Viola se na mě podívá těma zelenýma kočičíma očima a vydechne: „Víš, jak dlouho jsem na to čekala? Hugo…“ Úplně slyším, jak to říká, a zní to fakt skvěle. „Huuugooo…“

„Hugo! Hugo! Hej, kámo! Spíš, nebo co?“

Krásná představa je pryč. Na padrť!

A ten drtič stojí přímo přede mnou. Je to Niko, můj nejlepší kámoš. Niko Kolping, o hlavu menší než já, s odstávajícíma ušima a blonďatou rohožkou na hlavě. Nevím, jak to dělá, ale vlasy má den co den, jako by si je zelektrizoval tou experimentální sadou, co máme v učebně fyziky. Naštěstí dokáže obojí schovat pod kšiltovku.

A nejspíš to tak i bude, protože když se ho člověk náhodou dotkne, dostane vždycky ránu. Takže se tomu snažím vyhýbat, protože nemusím věčně sršet – teda pokud není nablízku Viola. Ale to pak srším láskou. Je prostě kouzelná! Jo!

Nikův úspěch u žen se každopádně dá vyjádřit stejně jako ten můj – nulou. Tvrdí, že je to tím, že zneuznaným géniům se zásadně dostává uznání teprve na sklonku života, a někdy dokonce až po něm. Ale já bych se rád dopracoval k polibku dřív než ke třetím zubům a pleši.

„Hej, Hugo, brácho! Vnímáš?“ Niko v poslední době mluví hiphopácky, protože si při tom připadá děsně drsně. A taky mu to podle něj pomáhá zrelativizovat tělesnou výšku.

To chápu. Když je člověk prvák a holky mu můžou shora plivat na hlavu, není to kdoví co. Musejí mu připadat jako žirafy. Kdyby chtěl Niko některou z nich líbnout, potřeboval by bednu Coca-Coly, aby si měl na co stoupnout. A kdo s sebou věčně vláčí bednu Coca-Coly?

Já naštěstí problémy s výškou nemám. Ale na pusu u mě zatím taky nedošlo.

Upřímně řečeno vlastně ani nevím, jestli by mi to nepřipadalo tak trochu fujtajbl. I kdyby to byla cukrkandlová Viola.

Oklepu se a medailová představa je v háji. Dneska večer to ještě budu muset trošku vypilovat. Možná mi orchestr nebude hrát tuš, ale „We Are the Champions“. A místo medaile bych mohl dostat řád z rukou topmodelky. Dostal už vůbec někdy někdo z fotbalistů řád?

„Hugo? Tak co, jak si připadáš před tím naším velevýstupem?“

Výstup? A jo, ten referát. Kývám. „V pohodě. Co ty? Uvolnil sis svalstvo v obličeji?“

Niko protočí panenky. „Že váháš, jsem tak uvolněnej jako nikdy.“

Měli jsme si něco připravit na péefko. PF – praktická filozofie – je ten „okecávací předmět“, co nás právě čeká. S panem učitelem Schumacherem. Ne, bohužel se nejedná o Michaela, toho závodníka Formule 1, ale o Wolfharda Schumachera. Už minimálně sto let vypadá jako vlk nad hrobem a rychlost je mu naprosto cizí. Ve všem, co dělá.

Chodí jako zpomalený film. Nedovede se ani zasmát, protože nedokáže tak rychle zvednout koutky. A taky mluuuvííí děěěsněěě rooozvláááčněěě. Cooo slooovooo, tooo věěěčnooost.

Minule se směli všichni, kdo mají nerozhodnou známku, přihlásit na referát, aby ještě před třídní schůzkou nahnali pár bodů. Já mám mezi čtyři a pět a Niko mezi pět a čtyři. A tak jsme se přihlásili. Téma jsme si mohli zvolit sami, ale muselo to nějak souviset s filozofií. Niko navrhl „Proč je spánek ve škole zdravý“ a já „Bití nemá smysl, leda by byl člověk silnější“.

Dlouho jsme o tom debatovali a po třech minutách jsme se dohodli, že si vybereme něco, co by mohlo osobně zajímat i pana učitele Schumachera: „Pomalí učitelé brzdí výuku.“

Vyhledali jsme si k tomu něco na internetu u Kolpingů, jako u Nika doma. Moje máma teď totiž nerada vidí, když vysedávám u počítače. Posledně mě načapala, jak do Googlu zadávám pojmy „nahé ženy“, „vagina“ a „onamie“. Brali jsme to v sexuální výchově a mně připadalo, že jsme dostali málo materiálu. Ke studiu, samozřejmě.

A najednou stála ve dveřích máma a ty „žhavé ženy v uniformách“ jí nepřipadaly ani trochu legrační. A přitom se mi na stránku učiva dostaly čirou náhodou. Chtěl jsem to svést na ségru, jenomže Anna se ušklíbla a prohlásila, že ona na rozdíl ode mě ví, že se píše „onanie“. A to mě usvědčilo.

Máma mi za lhaní zatrhla internet a místo toho mi přistrčila knížku „Co trápí chlapce“. Onanie se tam sice vysvětlovala, ale každá nahatá ženská byla jenom kreslená.

Seděli jsme teda u Kolpingů a hledali inteligentní texty o uspávajících učitelích, protože jsme neměli náladu smolit něco originálního. K tématu jsme toho bohužel moc nenašli, zato na YouTube byla spousta nahrávek učitelů k popukání. Trochu jsme při tom zalitovali, že jsme si nezvolili „Jak může pedagog zaujmout“ – to by nám podklady rozhodně nedošly!

Nakonec jsme si na kartičky načmárali pár hesel a rozdělili jsme si je losováním. Niko si vytáhl: „Výuka v deseti minutách“, „Žáci mají rádi hotovo“, „Pomalá mluva uspává“ a „I šnek sebou občas musí umět hodit“.

Moje kartičky zněly: „Kdo žije rychleji, má víc volného času“, „Rozvláčnost – novodobé mučení“, „Myšlenka musí problesknout“ a „Výtahy pro seniory jako nezbytná výbava školních budov“.

Domluvili jsme se, že si budeme navzájem předhazovat hesla z kartiček, aby nám z těch argumentů proti pomalosti učitelů nic nevypadlo. Schumacher totiž bazíruje na argumentech. A na kartičkách. Nikova máma nesmyslně nadhodila, že by nebylo od věci přeříkat si to nanečisto, ale my jsme se jí vysmáli!

„Paní Kolpingová! Mluvit umíme už asi dvanáct let, to by na deset minut referátu mohlo stačit,“ pokusil jsem se jí vysvětlit, čemu se smějeme. Nemám tušení, proč se na mě tak divně podívala.

Podle mě toho na lepší známku bude až až. Musí. Jinak naše máma dostane záchvat a já týdny domácího vězení, abych měl čas na učení. Říká totiž, že jsem lenoch a jinak se k němu nedokopu. Možná je na tom něco pravdy, jenomže já mám docela jinačí plány, jak přijít k hromadám peněz: vytřískám je ze sportovního nadání.

Prozatím jsem se sice zdráhal obětovat dvě až tři ze svých drahocenných odpolední otročení ve sportovním klubu. Ovšem od chvíle, kdy jsem začal uvažovat o tom, jak se pokud možno bez práce co nejrychleji dostat k penězům, připadá mi jako nejschůdnější kariéra fotbalisty. Ten přece taky kope, ale jenom do míče, a pak si v reklamě namaže chleba nutellou a už jezdí ve ferrari.

Navíc je to asi čtrnáct dní, co jsem při dloubání v nose před zrcadlem zjistil, že vypadám napůl jako Cristiano Ronaldo a napůl jako David Beckham. Jen mi ještě chybí ta mužná zralost. Ale to je jen otázka let. Každopádně mi došlo, že bych už pomalu mohl začít opouštět šedou masu průměru a zamířit na hvězdný Olymp.

Jako hvězda fotbalu máš fůru prachů, kolem sebe vždycky dostatek poskoků, aby ti nosili tašky, a ještě víc fanoušků. Kromě toho se ti kdekdo chce podobat alespoň číslem dresu, což dělá dobře egu. A abych nezapomněl: Těch holek, co po tobě jede! Je jim sice jedno, jak to umíš šajtlí, ale i tak jsi pro ně borec. Prostě bomba! Samozřejmě mám namířeno rovnou do národního mužstva. Ale dřív než mě objeví trenér naší devatenáctky, bych měl možná dovolit zdejšímu klubu, aby mi předali pár zkušeností. Zítra se mrknu na trénink. Uvidíme, jestli je taky praští do očí ta podobnost s Ronaldem a Beckhamem.

Mezi dvěma známkami

Ploužíme se s Nikem na vyučování. Přestávka dávno skončila, ale protože Schumacher chodí tak pomalu, budeme tam i tak dřív než on, i kdyby nás napadlo skočit si ještě do stánku na rohu pro hranolky s kečupem a tatarkou.

Dneska si ale žaludek stejně přecpat ani kazit nemůžu, protože jsem si uvědomil, že jsem si do batohu nestrčil peníze. Na rozdíl od nálože učebnic, kterou teď musí chudák moje tělo vláčet jako mezek. Budu se muset na tréninku zeptat, jestli ten jejich správce náhodou neposkytuje služby taky ve škole. Souhvězdí Ronalda a Beckhama bude určitě rád nosit tašku i tam.

„Proč toho musíme pořád tahat metráky?“ ptám se Nika. „Copak nás chtějí dostat do kolen už odmalička, aby nám nezbyla síla na protesty?“

„Komu to říkáš?“ Niko sotva mluví, protože jakmile má batoh na zádech, má při svojí velikosti co dělat, aby udržel rovnováhu a nepřekotil se.

„Nebo je to způsob, jak nám zabránit ve zdrhání. To dá přece rozum, že s tímhle nákladem na zádech nedokážeš skočit do křoví, ani kdyby proti tobě šel sám říďa,“ rozvádím tu myšlenku dál a napadá mě, že takhle tu praktickou filozofii zvládnu levou zadní. Jsem to ale chytrá hlava. Tomu se říká příprava na hodinu.

Nahoru po schodech jdu radši před Nikem, protože bych je nerad vzal dolů po hlavě, kdyby nad ním přece jen zvítězila zemská přitažlivost a on se skácel dozadu. Někdo tu záchranku zavolat musí. Je to moje povinnost, když jsme nejlepší kamarádi.

Zadívám se na konec schodiště a div se mi nezatmí před očima. Stojí tam cukrkandlová Viola a… rozzářeně se na mě dívá! Že by mě vážně konečně lokalizovala mezi tím odporným šedým průměrem tuctovosti? Vždycky jsem věděl, že jí nebude vadit ten rok a půl mezi námi, až ve mně objeví drsňáka.

Zpomalím na šnečí tempo a koutkem oka zaznamenávám, jak mě zprava míjí Niko a pak dokonce i Schumacher. Ale to je mi fuk: Je prostě kouzelná!

„Bacha, prcku!“ Někdo do mě vrazí loktem tak, že na chvíli slyším ptáky hvízdat titulní melodii z Madagaskaru.

A pak mě zprava bere ramenáč, až mu gel z vlasů stříká. Tipnul bych ho tak na třeťáka, nebo dokonce čtvrťáka, kdybych ještě dokázal myslet. Do nosu mě praští sportovní vůně Adidas a slyším, jak Viola růžově a slaďounce zavrká: „Jamesi-Briane! Už jsi viděl rozpis na házenou?“

V tom strašlivém okamžiku ubohosti prváka mi dochází, že se neusmívala na mě, ale na toho alfa samce, co za mnou klouzal gelovou stopou! James-Brian! To je ale debilní jméno!

Než se dovleču nahoru, jsou už oba pryč.

Jsem hluboce otřesen. Připadám si, jako by mě právě pustili z mučidel. A nejhorší na tom je, že to proběhlo beze svědků. Takže obracet se s tím na Amnesty International nebo na Vysokého komisaře OSN nemá smysl. Ačkoliv to bylo evidentní týrání a porušení lidských práv.

Dveře třídy mezitím zaklaply a Schumacher už zřejmě dorazil do cíle a právě teď nejspíš dosedá na židli. Vzpomenu si na referát. V tomhle stavu ze sebe ale nedokážu vypravit vůbec nic, natož pak nějakou myšlenku! Jsem duševně na dně. Troska. Má cenu ptát se na sekretariátu, jestli mají tísňovou linku Amnesty?

Chvíli přemítám, ale nemám sílu sejít zase zpátky ze schodů. A tak nakonec otevírám dveře.

„Pooobliiiioooneee? Pooospěěěš siii! Hoooodiiinaaa uuuž zaaačaaalaaaa,“ obrací se ke mně Schumacher. „Máááteeee přeeecee sss kooooleegoouuu reeefeeeraaaaat.“

Před očima se mi udělají mžitky a uprostřed nich si James-Brian se šklebivým smíchem máčí hlavu do kýble s gelem. Z toho výjevu se mi zvedne žaludek.

„Jeeee tiiii něěěcoooo?“ Dobrák Schumacher stojí vedle mě a starostlivě si mě prohlíží.

Díky, Amnesty! To je záchrana. Zjevně stačí požádat o pomoc telepaticky. Kdybych se teď na moment otočil a strčil si prst do krku, zvládl bych Schumacherovi složit k nohám jako důkaz snídani.

A byla to dobrá snídaně: lupínky, müsli tyčinka s jahodovou příchutí, kakao – jo a taky pět medvídků na nervy, co nám před školou věnovala Linda Kowalski. Její táta dělá šéfa v místním supermarketu, a tak dostává Linda vždycky po ránu volnou ruku v oddělení uklidňujících prostředků. A těch není nikdy dost.

Když se teď na místě pozvracím, uvidí Schumacher, že je mi vážně zle, a nebude po mně chtít referát. Zatímco rychle přemýšlím, jak nepozorovaně vpašovat prst do krku, vloží se do toho naštěstí zase telepatická pomoc od Amnesty. „Posaaaaď seee aaaa odpoočiiiiiň siiiii. Můůůžeteeee nááám too říííct poozdějiii,“ slyším Schumachera.

Fakt díky! Odvděčím se ti příštím kapesným, Amnesty, teda částí, a za zbytek se přihlásím na mentální trénink. Zjevně disponuju nějakou nadpřirozenou schopností.

Místo nás nastupuje Kerstin s Alicí. Mají taky nerozhodnou známku, ale v mnohem nižších hodnotách. Vybraly si nějakou listinu nebo co a článek 1. Rád bych se v duchu vrátil ke svým budoucím sportovním úspěchům, ale najednou slyším, jak Kerstin říká: „Lidská důstojnost je nedotknutelná. Musí být respektována a chráněna.“

Okamžitě se duchem vracím do třídy. To je skvělá listina! Ten, kdo to psal, musel před ženou svých snů vytrpět podobnou potupu od alfa samce jako já. Nemám přece jen brnknout na policii? Co mi má kdo topit důstojnost v gelu na vlasy!

Zvažuju, jestli by měl větší mediální sílu zásah zvláštních jednotek, nebo nějaká organizace pro lidská práva, a mezitím už začíná referát další dvojice. Ale ten už neposlouchám. A pak zvoní.

Schumacher se pomalu zvedá ze židle a pokynem ruky si nás s Nikem zve k sobě.

„Uuuuž tiiii jeeee lííííp?“ ptá se mě a já pomalu kývám. „Tooo byyyylaa posleeedníííí hodiiiinaaa přeeed třííídnííími schůůůzkamiii,“ dodává.

Zvonění se rázem mění v poplašnou sirénu. Jestli máma s tátou přijdou na třídní schůzky a dozvědí se, jak nevalně si stojím, bude se mnou amen! Chci znovu zapůsobit hereckým talentem a začít natahovat moldánky, ale to už Nikovi zneuznanou geniální mozkovnou probleskuje myšlenka.

„Pane učiteli,“ spouští svým nejúlisnějším hláskem. „My jsme si s tím tady s Hugem dali takovou práci. Vyhledali jsme si informace na internetu a sepsali jsme si kartičky. Perfektně jsme se na to připravili, protože nám na těch známkách fakt záleží! Budeme se odteďka doopravdy snažit!“

„Hm,“ bručí Schumacher a tváří se vlídně. „Hmmm.“

Je to přece jen dobrák. A dokáže ocenit, že jsem ho ušetřil toho svinstva a nevrhnul jsem.

„My jsme ten referát vážně chtěli přednést, pane učiteli,“ přidávám se stejně vemlouvavým tónem. „To už opravdu nebudeme mít žádnou příležitost, abysme si ty známky zlepšili? Klidně bysme vám to převyprávěli třeba v neděli.“

„V neeeeděěěliii? Tooo mááám čááás!“ odvětí náš mučitel. „Aaaale víííteee cooo? Kdyyyž jstee seee taaak dooobřeee přiiipravooovaliii, dááám váááám za vašiiii snaaahuuu přeeedběěěžněěě tuuuu čtyyyyřkuuu.“

Niko se staroušovi Schumacherovi pokloní a já bych mu nejradši vlepil pusu. Samozřejmě kdyby byl pětadvacetiletá blondýna.

„Děkujeme, to je od vás hezké,“ šveholím místo toho. „Ale my jsme si to taky zasloužili.“

Niko na mě zuřivě gestikuluje, abych to nepřeháněl, a já ho poslechnu. I tak to skvěle zaonačil, že jsme ten referát nemuseli vybalit. Něco mi totiž říká, že Schumacher by si naše pojednání a téma mohl špatně vyložit…

Oddychneme si až venku. „Tak tahle známka by byla posichrovaná,“ uleví si Niko. „Ale stejně se mi moc nehodí, aby naši šli na ty schůzky. Máme pak vždycky doma dost dusno.“

Přikývnu. „To znám. Proto jsem ten papír s datem schůzek doma zatím zbytečně neukazoval. Když budu mít štěstí, nikdo si na něj nevzpomene.“

„Ale někdy se to stejně provalí, ne?“

„No a co,“ krčím rameny. „Mazec bude tak jako tak, ale aspoň ho nebudu mít nadvakrát.“

Generace 10 plus

Na školním dvoře už se na nás čeká. Stojí tam Jonas M. a Jonas B. a šklebí se na nás. Chodí taky k nám do třídy, ale většinou od nich nic nehrozí. Ačkoliv dneska vypadá ten jejich škleb dost zlomyslně.

„Tak co, Poblijóne? Chtěls nám snad názorně ukázat původ svýho jména?“

„Tím chcete jako říct co?“ opáčím ledabyle, i když moc dobře vím, kam tím mířili. Původ příjmení jsme totiž kdysi probírali ve vlastivědě na základce. Tenkrát nám paní učitelka Baumannová vyprávěla, že se lidi dřív navzájem nazývali podle toho, čím se živili, kde bydleli nebo čím se vyznačovali. No a časem se z těch označení vyvinula příjmení. U někoho z nás se tak dodneška dá poznat, jestli byli naši praprapředci mlynáři nebo zemani nebo horníci.

No a pak to pochopitelně začalo. „A co tadyhle Poblion?“ vykřikla Laura Pechová, ta nejkrysovatější ze všech krys. „Naše rodina asi kdysi obchodovala s pryskyřicí. Ale Poblijónovi? Ty byli už odpradávna na poblití.“

Všichni se mohli smíchy potrhat a já jsem střídavě blednul a rudnul vzteky.

„Jmenuju se Poblion, krátce, abys věděla,“ zasyčel jsem.

„Krátce nebo dlouze, pořád je to blití,“ opáčila ta krysa krysácká a zašklebila se ještě podleji. „Nebo nám tu chceš vyblít nějaký jiný vysvětlení?“

Další řev. To bylo na penál. Trefil jsem ji přímo do hlavy! Ta slepice ječela, jako když ji na nože berou. Pak sice zmlkla, ale v tu ránu se do mě pustil zbytek třídy.

O přestávce se to blití pochopitelně rozvádělo ještě dál a já jsem pak utíkal domů s brekem. Tam jsem to všechno vyklopil a uzavřel návrhem, aby naše rodina přijala jméno Superman nebo Einstein. Ale naši prohlásili, že o změně jména se u nás neuvažuje a bylo by s tím strašně moc papírování, pokud by to úřady vůbec povolily.

„Víš, co ti řeknu, Hugo?“ zašeptala máma spiklenecky, když se táta vytratil na záchod. „Mně to jméno Poblion taky připadalo na hlavu, když jsem tátu poznala. Ale pak jsem si řekla, že je to prima chlap a za příjmení nemůže. A tak jsem je po svatbě přijala. Nesmíš se nechat vyprovokovat. A nezapomeň, že v budoucnu se můžeš nechat přejmenovat podle manželky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hugův geniální svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.