Kauza očkování - humánní medicína, nebo byznys?

Kdy a proč očkovat? Pokud bych na tuto úvodní otázku odpověděl tak, jak to chtějí „maminky“ obvykle slyšet, bude to odpověď nesprávná. „Mám dítě nechat očkovat proti spalničkám? Má význam očkování proti tetanu? A co to nové očkování proti rakovině děložního čípku, je to dobré, pane doktore?“ Již ten, kdo takto pokládá otázky, se svým vlastním přístupem k věci stává nutně obětí (pro)očkovacího systému v ČR. V takové situaci mu již spíše není pověstné rady ani pomoci.

Ačkoliv i na takto položené otázky lze přiměřeně odpovědět, farmaceutický průmysl zařídil, že na ně často veřejně odpovídají špatní lidé. Nemohu použít pojem špatní odborníci, protože odborníci to nepochybně jsou a někdy i špičkoví. Laičtí spotřebitelé, pacienti a rodiče bohužel nemají reálnou šanci se správně zorientovat v problematice očkování, pokud tomu nevěnují výrazně nadstandardní úsilí. Dokázat se svépomocí optimálně rozhodnout laická veřejnost až na vzácné výjimky prakticky nedokáže. Také rozpoznat, kdo vám radí dobře, znale věci a přitom odpovědně, a kdo vám radí zkrátka jinak, je bohužel nad vaše síly. Ve specializované a odborně náročné problematice něco jako „informovaný spotřebitel“ až na výjimky neexistuje. Existuje však odbornými informacemi a přímou či skrytou reklamou víceméně zmatený či spíše zmanipulovaný spotřebitel. Znám jich mnoho desítek.

V tomto seriálu několika navazujících článků se pokusím vysvětlit základy soukolí očkovacího „velkostroje“ tak, aby vás alespoň v těchto základech už nikdy nikdo neoklamal a netahal za nos.

Jan Vavrečka

Pozn: Seriál vychází na serveru Vitalia.cz od roku 2013.

Kauza očkování - humánní medicína, nebo byznys?

V odborně náročné problematice něco jako „informovaný spotřebitel“ až na výjimky neexistuje. Existuje však informacemi a reklamou víceméně zmatený či spíše zmanipulovaný spotřebitel.

Kdy a proč očkovat? Pokud bych na tuto úvodní otázku odpověděl tak, jak to chtějí „maminky“ obvykle slyšet, bude to odpověď nesprávná. „Mám dítě nechat očkovat proti spalničkám? Má význam očkování proti tetanu? A co to nové očkování proti rakovině děložního čípku, je to dobré, pane doktore?“ Již ten, kdo takto pokládá otázky, se svým vlastním přístupem k věci stává nutně obětí (pro)očkovacího systému v ČR. V takové situaci mu již spíše není pověstné rady ani pomoci.

Autor: Photl.com
V problematice očkování nemají laici reálnou šanci se správně zorientovat, pokud tomu nevěnují výrazně nadstandardní úsilí

Ačkoliv i na takto položené otázky lze přiměřeně odpovědět, farmaceutický průmysl zařídil, že na ně často veřejně odpovídají špatní lidé. Nemohu použít pojem špatní odborníci, protože odborníci to nepochybně jsou a někdy i špičkoví. Laičtí spotřebitelé, pacienti a rodiče bohužel nemají reálnou šanci se správně zorientovat v problematice očkování, pokud tomu nevěnují výrazně nadstandardní úsilí. Svépomocí se optimálně rozhodnout laická veřejnost až na vzácné výjimky prakticky nedokáže. Také rozpoznat, kdo vám radí dobře, znale věci a přitom odpovědně, a kdo vám radí zkrátka jinak, je bohužel nad vaše síly. Ve specializované a odborně náročné problematice něco jako „informovaný spotřebitel“ až na výjimky neexistuje. Existuje však odbornými informacemi a přímou či skrytou reklamou víceméně zmatený či spíše zmanipulovaný spotřebitel. Znám jich mnoho desítek.

V tomto seriálu několika navazujících článků se pokusím vysvětlit základy soukolí očkovacího „velkostroje“ tak, aby vás alespoň v těchto základech už nikdy nikdo neoklamal a netahal za nos. Domnívám se, že je to mnohem víc, než vám „levně a pohodlně“ sdělit, jaký je právě můj soukromý názor na očkování třeba proti příušnicím nebo na hexavakcínu. Ostatně mohu se právě v těchto názorech také odborně mýlit, nebo bych se mýlil třeba z jiného cinkajícího důvodu…

Kdy se vlastně má očkovat a proč?

V obecné rovině je to poměrně jednoduchá medicínská otázka. Očkovat jedince – tzv. „očkovance“ – bychom měli v humánní medicíně (prováděné humánně) ve třech či vlastně čtyřech odlišných situacích. Tyto situace někteří odborníci záměrně nerozlišují, což má kýžený prokomerční efekt.

I. V první situaci sledujeme očkováním dosáhnout výhradně benefitu očkovance. Takové očkování musí být dostatečně přínosné právě pro něj samotného, a to v daném čase na daném místě. Jsou to očkování s přímým zdravotním přínosem pro očkovance. Pokud si myslíte, že to přece z principu věci musí být všechna očkování, tak se velice mýlíte.

II. Ve druhé situaci sledujeme očkováním dosáhnout benefitu budoucího zájmu populace – chráníme tedy zájmy jiných jednotlivců. Jde o strategické bránění hrozícím epidemiím, spojované s pojmem vytvoření tzv. kolektivní imunity. Aby se nám tu jednou (možná) nešířily zase zlé „bacily“, musíme být ve velkém počtu (80 – 90 %) kolektivně imunní, abychom jim vytvořili bariéru v cestě šíření. Taková očkování jsou prováděná s předpokladem budoucího kolektivního zdravotního přínosu. Očkování z této skupiny však ještě musíme rozdělit. Kolektivně přínosná očkování určitě mohou (II.A), ale také vůbec nemusí (II.B) být prospěšná samotnému očkovanci.

To, že máte dítě nechat naočkovat v jeho vlastní zdravotní neprospěch pro nezřídka odborně sporný budoucí zájem jiných osob, to vám samozřejmě nikdo rád neprozradí. Vyvolávalo by to silný a zcela pochopitelný odpor rodičů k takovému očkování. Obzvláště, když ve vztahu k jiným očkováním je jim odborně i reklamou neustále sugerováno, že se mají vždy rozhodovat „…odpovědně ve prospěch svého dítěte“. Pokud by se tak rodiče opravdu zachovali, poté by všichni měli rezolutně odmítnout u svých dětí jakákoliv očkování ze skupiny II.B. Ochranářský přístup rodičů k dítěti by silně ohrožoval cíle státní zdravotní politiky – tedy dosažení kolektivní imunity v takových případech. Sloučit tyto dvě skutečnosti v harmonický celek nějakým „lepším informováním“ rodičů, je naprosto vyloučené, když důsledkem pravdivých informací by byl stav právě opačný. Z toho důvodu je lepší a pragmatičtější systémově lhát. Respektive stačí jen důsledně neříkat vše, aby rodiče měli dostatečný prostor si sami vytvořit nesprávný názor na přínos očkování právě pro jejich dítě, na tomto místě a v tomto čase.

III. Ve třetí situaci, která je nejméně častá, sledujeme očkováním dosáhnout benefit zcela konkrétní osoby nebo velmi malé skupiny osob (tady a teď), avšak nejedná se přitom o očkovance. Děje se tak zejména v případech, kdy v rodině je zvlášť oslabený a rizikový jedinec, jehož ochrana vyžaduje důslednou prevenci proti některým infekcím. Proto je vhodné, aby všichni nebo někteří členové rodiny a blízkého okolí byli očkování z důvodu, aby na rizikového jedince nemoc nepřenesli. Předpokladem smysluplnosti takového postupu je objektivní nemožnost nebo nedostatečnost chránit očkováním samotného rizikového jedince. Taková očkování pak mají přímý zdravotní přínos pro jiné jednotlivce. Že neznáte žádné takové očkování? Tomu rozumím, protože to vám nikdo z marketingových oddělení výrobců vakcín a spolupracujících lékařů neprozradí. Co by to bylo za byznys, pokud by se očkovalo jen 2–5 x více osob, než je nějaký zcela minimální počet vysoce rizikových jedinců? Plošné preventivní očkování všech zdravých dětí – to je komerčně velmi zajímavé.

Pokud žádné takové očkování neznáte, tak do III. skupiny patří například očkování normálních zdravých dětí proti planým neštovicím. Toto očkování není v žádném případě odborně odůvodnitelné prospěchem očkovance. To tedy ani náhodou. Proti planým neštovicím ve výjimečných případech očkujeme „okolí“ vysoce rizikových jedinců, pokud nelze očkováním chránit rizikové jedince samotné. Očkujeme například rodinné příslušníky dětí s těžkými imunodeficity, u kterých by plané neštovice mohly mít velmi závažný průběh a důsledky. Abych doložil svá slova, podívejte se sami, jak zní schválené indikace vakcíny Varilrix (monovakcíny proti planým neštovicím). Tato vakcína je určena k podávání zdravým a nikoliv přímo rizikovým jedincům, avšak cílem očkování není ochrana zdravého očkovance, ale neočkovaného rizikového jedince:

Z SmPC* léčivého přípravku Varilrix:

Varilrix je určený k aktivní imunizaci zdravých jedinců proti varicelle od věku 9 měsíců. Doporučuje se očkovat zdravé, k infekci vnímavé jedince, kteří jsou v blízkém kontaktu s pacienty, u nichž lze předpokládat, že by varicella mohla mít těžký průběh. Cílem očkování je snížení rizika a přenosu infekce divokým kmenem varicelly na tyto osoby. Za osoby v blízkém kontaktu jsou obvykle považováni rodiče, sourozenci a ošetřující zdravotnický personál pacientů ohrožených infekcí.
(*SmPC: Z anglického Summary od Product Characteristic = souhrn informací o léčivém přípravku.)

Pokud tedy patříte mezi rodiče, jejichž normální zdravé dítě bylo očkováno proti planým neštovicím, aniž byste v blízkém okolí měli a chtěli chránit jiného vysoce rizikového jedince, který plané neštovice ještě neprodělal a nebyl ani očkovaný, pak se hluboce zamyslete, co a proč se to kolem vás vlastně odehrálo. (Více o očkování proti planým neštovicím a jeho okolnostech si povíme v některém příštím díle seriálu.)

Ve druhém díle bych rád dokončil téma vlastního přínosu očkování pro jednotlivce (skupiny I. a II.A). Ve třetím se poté budu věnovat rozdílům mezi povinným a dobrovolným očkováním z pohledu medicíny i práva. Protože vše souvisí se vším, tak i tato zdánlivá teorie vám pomůže lépe porozumět mnoha zcela praktickým věcem kolem očkování – tedy kolem vás a vašich dětí.

Kdy je očkování pro jedince vlastně přínosné?

Očkovat člověka kvůli riziku hrozícímu s pravděpodobností 1:1 000 000 je šílenství medicíny. A očkovat milión lidí, abychom zachránili život jediné osoby, je zas šílenství ekonomické.

Téma určení objektivního přínosu očkování je po odborné stránce složité. Posoudit přínos očkování se vším všudy – to je spíše nad síly jednotlivce, a to i špičkového odborníka. Je to otázka pro celý tým specialistů různých oborů medicíny. Tím se ale vůbec nemusíme nechat odradit od tématu. V jeho základní a obecné podobě si o něm můžeme říci pár užitečných informací.

Autor: Isifa.cz
Plošné očkování proti spalničkám, USA, 1976

V předchozí části jsme hledali odpověď na otázku: Kdy se vlastně má očkovat a proč? Nyní ještě upřesním otázku pro tento díl:

Kdy by mělo být očkování provedeno v zájmu samotného očkovance?

V té úplně nejobecnější rovině lze přínos očkování pro jednotlivce rozdělit na přínos absolutní a přínos relativní. Co tyto pojmy znamenají?

Aby očkování bylo odůvodnitelné vůči očkovanci, musí mít jeho provedení alespoň minimální absolutní přínos. Očkovat jedince proto, abychom od něj odvrátili riziko úmrtí, které mu hrozí s pravděpodobností 1:1 000 000, je šílenství medicíny. A obráceně: Očkovat 1 milión osob proto, abychom tím zachránili život jediné osoby, je zase zjevné šílenství ekonomické. Existuje něco jako „přiměřené riziko života“, proti kterému je již iracionální přijímat jakákoliv preventivní opatření, obzvláště pak opatření plošná, nákladná či částečně riziková. V mnoha případech infekčních onemocnění dnes bráníme u dětí již tak minimálním hrozbám, že i jedna cesta autem na dovolenou do zahraničí představuje pro vaše dítě vyšší riziko závažného zdravotního poškození včetně úmrtí. Co myslíte, měly by proto odpovědné maminky chránit preventivně zdraví svých dětí tím, že je nebudou vozit v autě?

Jak velký musí být minimální absolutní přínos očkování pro očkovance, aby bylo jeho provedení odůvodnitelné? To je otázka, nad kterou se můžeme pohádat úplně všichni. Váš laický názor bude mít stejnou váhu, jako názor kteréhokoliv odborníka nebo i odborné komise. Odpověď na tuto otázku totiž nevychází z medicínské odbornosti. Vychází ze světonázoru jednoho-každého člověka na přiměřenost rizika našeho bytí na této Zemi. Minimální nutný absolutní přínos očkování je hodnota, která má především etický rozměr.

Relativní přínos očkování je druhá významná veličina. Vyjadřuje nám poměr mezi absolutním přínosem očkování a absolutním rizikem, kterému očkovance aplikací konkrétní vakcíny vystavíme. Bohužel, právě u očkování a u vakcín neznáme velké množství významných informací pro opravdu přesné stanovení relativního přínosu očkování. Aby bylo možné očkování odůvodnit prospěchem očkovance, musí tedy mít alespoň minimální absolutní přínos a současně musí mít dostatečný přínos relativní.

Očkovací váhy: na jedné straně přínosy, na druhé rizika očkování

Odpovědné rozhodování o každém očkování si tedy můžeme představit jako situaci, kdy stojíme před váhou, na jejíž misky postupně klademe závaží vyjadřující na jedné straně přínos, na druhé straně rizika očkování. K očkování bychom měli být vstřícní tehdy, pokud nám miska s přínosem spadne pěkně rychle dolů.

Ušmudlané těsné vítězství, které si někdy ceníme ve sportu, na odůvodnění očkování nestačí. Vystavit pacienta v medicíně terapeutické či preventivní metodě, jejíž přínos je o 2 % vyšší než riziko jejího použití, představuje již de facto porušení Hippokratovy přísahy. Tou jsme slíbili našim pacientům, že jim především nebudeme ubližovat (nedůvodně).

Sedm druhů závaží

Pro očkovací váhy existuje sedm základních skupin závaží, o jejichž významu a rozdílech by měl mít každý alespoň nějaké povědomí. Tyto skupiny lze dále nepřehledně odborně dělit, což není pro náš účel potřebné.

Na misku zdravotního (nikoliv sociálně-ekonomického) přínosu očkování patří čtyři různé skupiny závaží PŘÍNOSY: P1-P4. Na misku zdravotního rizika očkování poté tři RIZIKA: R1-R3.

Závaží P1, P2, R1, R2 nám misky vah klasicky zatěžují svým PRO a PROTI. Atypické závaží P3 nám misku s přínosem kupodivu nadlehčuje. Přitom P3 nepatří na misku opačnou, protože se nejedná o riziko očkování. Výrazně beztvará závaží P4 a R3 jsou poté vyjádřením kritické míry odborných pochybností o skutečných hodnotách jiných závaží nebo o závažích chybějících. Ačkoliv závažím P4 a R3 jen málokdo dobře a úplně rozumí, mohu být pro výsledky konkrétního vážení nezřídka i rozhodující.

Přínosy očkování

P1: Absolutní přínos očkování odpovídá míře zdravotního rizika infekční nemoci, které tato všeobecně pro pacienty představuje. Do této skupiny závaží patří vlastnosti, charakteristiky a faktory související s nemocí samotnou. Jedná se o informace o etiologii, průběhu a následcích nemocí, jejich specifické epidemiologii, mikrobiologickým a imunologickým okolnostem apod. Někdy je opravdu velmi složité vyhodnotit tyto informace ve vzájemných vztazích správně.

P2: Absolutní přínos očkování odpovídá také stavu organismu zcela konkrétního očkovance. Jsou to zejména věk a zdravotní stav jedince, které jsou významné a mění nám hodnotu absolutního přínosu. Je zcela nepochybné, že mnohá infekční onemocnění ohrožují rizikové jedince mnohem více než ty zdravé, nebo ohrožují více některé věkové části populace. To nás staví před problém potřeby „individualizace“ určení přínosu očkování pro zcela konkrétního očkovance (právě tobě – tady – a teď). Variantami různého zdravotního stavu a věku očkovance, můžeme případ od případu dosáhnout i zcela protikladných odborných závěrů stran přínosu provedení stejného očkování konkrétní vakcínou.

P3: Absolutní přínos očkování může být umenšován významnou skupinou „antigravitačních“ závaží. Je to existence jiných terapeutických či preventivních metod současné moderní medicíny, které můžeme použít ke snížení rizika infekčního onemocnění. Názorný příklad to lépe objasní: Uvažujme vzácnou nemoc (incidence 1:200 000), na kterou by ve 30. letech minulého století každý umřel. Dnes by však bylo 95 % výskytu této vzácné nemoci úspěšně řešitelné moderními antibiotiky a zbylých 5 % by bylo možné zvládnout například hemoperfuzí nebo specifickou intenzivní péči na lůžcích ARO či JIP. Absolutní přínos plošného preventivního očkování populace proti nemoci X by tedy rozhodně byl výrazně odlišný ve 30. letech minulého století a dnes. (Velmi názorné jsou argumenty P3 v polemice o současném přínosu očkování proti tetanu. Té bude věnován samostatný díl seriálu.)

P4: Skupina závaží P4 nám vyjadřuje různé „zpochybňovací“ faktory. Odborná úvaha o absolutním přínosu očkování musí zohlednit, do jaké míry vlastně pracuje s nepřesnými, neznámými, nebo vědecky dosud neprokázanými skutečnostmi. Typickým příkladem je předpoklad, že očkování proti HPV (karcinom děložního hrdla) u 10letých holčiček je ochrání před vznikem tohoto onemocnění ve věku 40–70 let. Důkazy, že se tak opravdu stane, nemáme dnes ještě vůbec žádné. Pracujeme s pouhou vědeckou hypotézou, která je v některých svých aspektech opravdu jen velmi nejistá. (Očkování proti HPV bude také věnován samostatný díl.)

Rizika očkování

R1: Absolutní riziko očkování odpovídá míře zdravotního rizika, které se pojí s jeho provedením. Rizika aplikace vakcín však musíme rozdělovat na vlastní nežádoucí účinky vakcín (komplikace) a na jiná zdravotní rizika provedení očkování danou vakcínou. Nejedná se o totéž, což si mnozí často neuvědomují. Rizika aplikace vakcín poté vnímají příliš úzce a již subjektivně je tedy podceňují. (Problematika „rizik očkování“ je velmi složitá. Bude jí věnován další díl seriálu.)

R2: Stejně jako přínos, také rizika očkování může významně ovlivnit zejména věk a zdravotní stav organismu očkovance. Proto také rizika očkování by měla být vždy alespoň rámcově „individualizována“ pro tu-kterou osobu či skupinu osob podobných vlastností. To se dnes ale neděje. Právě problematika individualizovaného rizika podání vakcín představuje obrovské tabu očkovacího velkostroje, protože by mohla mít komerčně velice nežádoucí důsledky. (Tomuto tabu rozhodně stojí za to věnovat samostatný díl.)

R3: Stejně jako u P4 i při uvažování rizik očkování si musíme být dobře vědomi toho, co všechno můžeme mít v naší úvaze špatně a co nám v ní z důvodu nedostatku informací možná chybí. Oficiálně uváděná rizika aplikace vakcín jsou dnes ze zcela objektivních důvodů hodnocena jako nižší a rozhodně nepředstavují hodnotu objektivní reality. K tomuto je zajímavé pozorovat, oč snadnější je dnes navýšit váhu misky přínosu očkování o pouhé vědecké hypotézy a předpoklady, než o stejně kvalitně formulované vědecké hypotézy a předpoklady navýšit váhu misky rizika podání určité vakcíny. Tato zjevná nerovnováha ve vědeckém argumentačním přístupu na obou stranách očkovacích vah je vysoce podezřelá. Bohužel, tyto skutečnosti snadno unikají pozornosti laické i velké části širší odborné veřejnosti.

Ve 3. díle trošku odbočíme a povíme si pro změnu něco o základních rozdílech mezi povinným a dobrovolným očkováním v širších souvislostech.

Povinné versus dobrovolné očkování? Klasický kočkopes

Evropská unie není Osmanská říše a její občané nejsou poddaní jejích vládců. Boj za dobrovolnost očkování je ale ve své současné podobě sobecký a krátkozraký. Měl by vypadat zcela jinak.

Povinné a dobrovolné očkování jsou dnes příliš polarizovaně vnímané pojmy. Dlouhodobý boj občanských iniciativ za dobrovolnost očkování a tvrdohlavost a neústupnost našeho státu a jeho institucí, a to i z velice sporných názorových pozic, vytváří povinnému očkování téměř „psí hlavu“. Z dobrovolného očkování pak dělá vlajkovou loď vítězství člověka a přírody nad nečistými zájmy. To jsou však názory velice nešťastné.

Neprolhaný stát prosazuje strategická očkování

Již v prvním díle seriálu (Kauza očkování – humánní medicína, nebo byznys?) jsme si pověděli něco o situacích, kdy je očkování důvodné. Vzpomeňme si na situace, v článku uvedené jako II.B. To jsou očkování, jejichž přínosem je ochrana budoucích zdravotních zájmů populace vytvořením kolektivní imunity, které však nemají dostatečný přínos pro samotného očkovance. Pokud by rodiče byli správně, nezkresleně a ve vší úplnosti pravdivě informování o takových očkováních, poté by je zcela přirozené ochranářské a sobecké chování v naprosté většině případů vedlo k hození příslušných vakcín rovnou „do koše“. Příliš jim to vyčítat by nikdo nemohl.

Tato strategická očkování může „neprolhaný“ stát v praxi prosadit jedině a pouze nařízením jejich široké povinnosti a zavedením nástrojů, kterými si je v míře potřebné (80–90 %) dokáže na rodičích také vynutit. Pokud existují takové infekční nemoci, vůči kterým je jednoznačně odborně vhodné chránit zájmy populace před budoucími epidemiemi, poté je povinné očkování legitimním a správným nástrojem zdravotní politiky státu. Ten by jinak musel rodičům nestoudně lhát – a obelhat je, jinak by musel na úspěšné splnění tohoto svého cíle pragmaticky rezignovat. To, že jsou dnes pravděpodobně manipulována a zkreslována rizika některých budoucích epidemií za účelem odůvodnění povinného očkování – to už je problém jiný.

Očkování proti vůli rodičů?

Nejen budoucí zájmy populace, ale také zdravotní zájmy jednotlivce je oprávněn stát hájit a prosazovat. Pokud existují individuálně opravdu významně zdravotně přínosná očkování pro samotného očkovance, poté se objektivní zdravotní zájmy dítěte, odpovědnost státu a práva a světonázory rodičů mohou dostat do velmi složitého vzájemného střetu. V tom střetu je jisté pouze jedno: Malé dítě si samo o sobě opravdu ještě rozhodnout nemůže.

Osobně jsem jako lékař toho názoru, že pokud by teoreticky existovalo očkování proti nemoci NEM, která by představovala skutečně vysoké zdravotní riziko pro dítě a přitom rodiče by z nějakého (nezdravotního) důvodu odmítali jeho provedení, pak by stát měl být oprávněn toto očkování nařídit a provést v zájmu dítěte navzdory vůli rodičů. Mám pouze soukromý problém s tím, že naprostou většinu z infekčních nemocí, proti kterým dnes děti povinně očkujeme, za nemoc NEM, jejíž charakteristiky již odůvodňují uložení povinnosti očkovat, nepovažuji.

Na stopě nepřímých stop…

Stát by měl vždy postupovat v restrikcích pouze přiměřeně ve vztahu ke splnění cílů, které splnit má. Rozhodně by proto měl používat jiný přístup a odlišné či pozměněné nástroje pro dosažení ochrany budoucích zájmů populace a pro dosažení ochrany zájmů dítěte-jednotlivce právě povinným očkováním. Zatímco v prvním případě si stát může klidně dovolit 10–20 % jedinců neočkovaných, a to aniž by ve své úloze selhal, při ochraně zdravotních zájmů konkrétního dítěte to neplatí. Zde stát selže ve své úloze v jednom každém případě, kdy dítě očkováno nebude. Tohle je velice významný moment, který bývá zamlžován. Proč? Jde o způsob, jakým stát povinné očkování odůvodňuje a jak se následně chová, když mezi těmito dvěma skutečnostmi může být zjevná kontroverze.

Tam, kde stát odůvodňuje povinnost očkování zdravotním zájmem samotného očkovance, si principiálně nesmí dovolit – s výjimkou zdravotních důvodů – ustoupit rodičům, a to ani v jednom jediném případě. Provedení očkování pak vnitrostátní orgány bez výjimky prosazovat musí, a to především efektivně, nikoliv symbolickými směšnými sankcemi. Tím by však stát vystavil své orgány množství soudních sporů odhodlaných rodičů. Vrchnostenské odůvodnění nezbytnosti očkování by záhy bylo vystaveno soudním přezkumům své relevance. (Bohužel dobře konstruované žaloby tohoto typu u nás dosud nebyly podány.) Soudní přezkumy ohrožují každou takovou zdravotní politiku, kterou si někdo spíše účelově objednal. Stát, který především selhává ve své nezávislosti a odborné přesnosti, nemá zájem na nezávislém soudním přezkumu svých opatření, natožpak na přezkumu provedeném soudy Evropské unie. Nesmí se příliš „tlačit na pilu“ tam, kde soukromé zájmy objednatelů by tím již byly paradoxně ohroženy. Je otázkou, zda taková situace již nastala či ještě nenastala v ČR?

Oproti tomu tam, kde by stát odůvodňoval povinnost očkování pouze budoucím zájmem populace a vytvořením kolektivní imunity, by všem ochranářským rodičům de facto přímo vzkázal, že právě tohle očkování a tyto vakcíny mají „chtít hodit do koše“, tedy klást jim odpor přímo v zájmu svého dítěte.

Proto všude tam, kde zdravotní politika státu je spíše nečistá, vzniká a je v praxi pozorovatelný klasický kočkopes, který odporuje principům, kterými je tato politika odůvodňována. To je věc, které je potřeba si všímat. Může to být pro nás zdroj velmi důležité informace.

Dobrovolné očkování: EU není Osmanská říše

Dobrovolné očkování není očkování odborně sporné právě proto, že je nepovinné, jak kritika někdy tvrdí. Není to tedy z principu očkování pochybné. Dobrovolné by mělo být každé takové očkování, jehož absolutní a relativní zdravotní přínos nejsou natolik „dramaticky“ vyjádřeny, aby odůvodňovaly zbavit rodiče některých jejich základních lidských práv a svobod za účelem vrchnostensky provedené ochrany základních lidských práv a svobod dítěte nebo zájmů populace.

Existuje ještě druhý rozhodně přijatelný argument pro dobrovolnost očkování. Dobrovolné by v sociálně a kulturně vyspělé demokratické společnosti mělo být každé takové očkování, které je očkovanci zdravotně prospěšné. Proč? Protože v takovém případě by nemělo být problémem pro stát a nástroje jeho zdravotní politiky přesvědčit rodiče pravdivými a nezkreslenými informacemi k očkování. Tam, kde ve společnosti selhává centrální komunikace ve své přesvědčivosti, je naprosto nevhodné tuto zásadní chybu systému v přístupu k občanům řešit snadněji a levněji autoritativními nástroji – ukládáním povinností. Mohlo by se to především velmi snadno ustálit jako efektivní politické řešení „problémů s lidmi“. Evropská unie není Osmanská říše a její občané nejsou poddaní jejích vládců. Kdo neumí dosáhnout svých cílů inteligentním, odborným a vůči ostatním vstřícným způsobem, ačkoliv jich tímto způsobem dosáhnout může, ten by především vůbec o mně, o vás a o našich dětech neměl rozhodovat. Nechat rozhodovat zjevně neschopné a věřit jim, je zjevně nerozumné.

Povinné a dobrovolné versus správné a nesprávné očkování

Velký současný problém „tandemu“ povinného a dobrovolného očkování však spočívá v něčem jiném. Mediální soustředění pozornosti právě na tyto dva pojmy především velice vyhovuje zájmům farmaceutických výrobců. Z pohledu humánní medicíny a z pohledu zájmů dítěte není totiž vůbec podstatné, zda bude očkováno v režimu povinném nebo dobrovolném. Podstatné je pouze to, zda bude očkováno správně (s dostatečným absolutním a relativním přínosem) nebo nesprávně.

Mediální směřování prakticky veškeré pozornosti na to, zda to které očkování má být povinné nebo dobrovolné, velice efektivně odklání pozornost veřejnosti od mnohem důležitějšího problému. A to od problému, že některá plošná očkování jsou pravděpodobně odborně zcela neodůvodnitelná a v některých oblastech existuje obrovská komerční přeočkovanost populace. Je prakticky jedno, jestli vynucováním takových očkování dělá chybu stát, nebo si pro tuto chybu přijdou dobrovolně s dítětem do ambulancí rodiče nadšení reklamou.

Kontroverzní boj za dobrovolnost očkování

K tomuto musím podotknout, že současný boj občanských iniciativ v ČR za dobrovolnost očkování je často principiálně nesprávný a bohužel bude mít kontraproduktivní důsledky. Jako lékař s ním nemohu zcela souhlasit.

Boj za dobrovolnost očkování je z principu bojem za větší sílu práv rodičů proti vrchnostenské moci státu. Je to boj za ochranu svobody „mého rozhodování o mém dítěti“. Do tohoto boje opravdu nepatří argumenty, jako že vakcíny mají nežádoucí účinky nebo že nějaké očkování není potřebné. Ve skutečnosti se dosažení dobrovolnosti očkování považuje pouze za funkční nástroj ochrany vlastního dítěte před státem vynucovaným nesprávným očkováním. To je ale přece problém úplně jiný. Ten především vyžaduje principiálně zcela jiné řešení. Zástupný boj za dobrovolnost očkování je vlastně rezignací na jeho realizaci. Co se stane, když tento boj iniciativy vyhrají?

Poté tak 1–5 % uvědomělých a odolných rodičů v ČR zredukuje počty vakcín napíchaných do svých dětí. 99–95 % rodičů bohužel podlehne vlivu mocných mediálně-politických strategií s přímou účastí odborné lékařské veřejnosti. Své děti nechají sice dobrovolně, avšak nesprávně naočkovat.

Boj za dobrovolnost očkování by měl pouze doplňovat boj úplně jiný a nikoliv mu zabírat místo. Proto jej považuji za boj sobecký a krátkozraký. Sobecký je vůči dětem většiny ostatních rodičů, které po něm zůstanou ve stejné situaci, v jaké jsou dnes. Místo toho, abychom společnými silami objektivizovali a rozlišili přínosná a nedostatečně přínosná očkování a využili k tomu veškeré dostupné prostředky včetně soudních žalob, budeme se mnoho let v médiích přetahovat o svá práva a svobody za pomocí argumentů, které k tomu z větší části vlastně vůbec nepatří. Ony ty chyby opravdu nebývají jenom na straně „těch druhých“.

Rizika očkování a aplikace vakcín: často zbývá jen upřímná nejistota…

Obhájci bezpečnosti vakcín se tváří, jako že neexistuje nic jiného než to, co už bylo vědecky prokázáno. Co nevíme – to není. Odpůrci říkají: Co nevíme – to je možné.

Cílem tohoto dílu je ozřejmit, co všechno vlastně znamená pojem „riziko očkování“. Riziko očkování je jakékoliv zdravotní riziko, kterému očkovance vystavujeme provedením vakcinace konkrétní vakcínou. Rizika očkování se rozdělují na A) riziko vakcíny samotné = zdravotní komplikace související s reakcí organismu na podanou látku a B) na jiná zdravotní rizika. Zejména o druhé skupině rizik má široká veřejnost povědomí jen velmi nízké, ačkoliv se vůbec nemusí jednat o rizika zanedbatelná.

Riziko vakcíny samotné – nežádoucí účinky vakcíny

Nežádoucí účinky vakcín – to je dnes mediálně velmi živé a diskutované téma. Proti sobě zde stojí prokázané vědecké skutečnosti a neméně vědecká kritika objektivní nedostatečnosti našich současných poznatků. Tento střet dvou vědeckých přístupů lze popsat tímto způsobem:

Obhájci bezpečnosti vakcín se tváří, jako že neexistuje a nemůže existovat nic jiného, než to, co už bylo vědecky prokázáno. Přístup: Co nevíme – to není.

Odpůrci říkají, že toho mnoho důležitého o vakcínách nevíme, a to s ohledem na přirozené (i podivné) limity vědeckého zkoumání jejich rizik a nežádoucích účinků v čase. Přístup: Co nevíme – k tomu bychom měli přistupovat jako k možnému, tedy jako k jevu s neznámou pravděpodobností, dokud jej prokazatelně nevyloučíme, nebo jeho pravděpodobnost nezjistíme. Sami si vyberte, který přístup je vám bližší a který vám přijde správnější v tomto případě.

To, že při uvedení na trh neznáme všechna zdravotní rizika a objektivní komplikace podání vakcín, to je vědecká skutečnost, se kterou je zkrátka nutné pracovat. Marketingu a reklamě se s nimi ale pracuje opravdu jen velice těžko. Dělají raději vše pro to, aby vaše názory formovala laciná, levná, pohodlná a jednoznačná hesla, jako například „Očkování je výrazem odpovědnosti“ (http://www.novinky.cz/zena/zdravi/294672-ockovani-je-vyrazem-odpovednosti.html).

Podobně smýšlející kolegy bychom možná s transparentem potkali v prvomájovém průvodu, pokud by se dnes ještě prováděly. Možná by vaše děti nechali plošně naočkovat i proti žluté zimnici a považovali by to za výraz své nebo vaší odpovědnosti. (Žlutá zimnice je nemoc zlá!) Já bych si dovolil vytáhnout jiné mávátko: „Odpovědnost – je výrazem očkujících.“ Nám ostatním bohužel zůstává často jen upřímná nejistota…

Pokud tedy nemáte primárně potřebu mít výraz, případně z někoho něco vyrazit, vězte, že na našich očkovacích váhách (viz díl Kdy je očkování pro jedince vlastně přínosné?) máme na misce rizika podání vakcíny vedle již vědecky prokázaných nežádoucích účinků vždy i jeden velmi významný otazník. Více si jej přiblížíme příště.

Ještě doplním, že zdravotní rizika konkrétní vakcíny je nutné dělit na 1) bezprostřední, 2) časná (krátkodobá), 3) střednědobá a 4) dlouhodobá. Jsou to skupiny velmi odlišných zdravotních komplikací rozlišené tím, s jakým časovým odstupem od podání vakcíny mohou u očkovance nastat nebo se začnou rozvíjet. Nejvíce vědecky prozkoumané a zdokumentované jsou komplikace bezprostřední a komplikace časné. Problém však máme se spolehlivostí vědeckého prokazování komplikací střednědobých a je prakticky nemožné „včas“ prokázat existenci a výskyt komplikací dlouhodobých.

Jiná zdravotní rizika očkování

Čím jiným než nežádoucími účinky vakcíny samotné můžeme ohrozit očkovance na jeho zdraví vakcinací? Existuje více velmi různých faktorů a okolností, které patří do této nehomogenní skupiny rizik očkování. Pro demonstrativní účely tohoto článku jsem si vybral pouze tři příklady zástupců z této skupiny. Na nich si ozřejmíme především samotnou existenci těchto dalších rizik.

Odsouvání vzniku nemocí do rizikovějšího věku nedostatečně prověřenými vakcínami

Představte si nyní modelovou nemoc NEM. O této nemoci se ví, že má závažný průběh u adolescentů a ve středním věku, zatímco u malých dětí probíhá mnohem mírněji a má výrazně méně komplikací. Navíc, prodělání NEM u malých dětí zanechává trvalou imunitu, ale v pozdějším věku již pouze imunitu dočasnou.

Proti NEM je uvedena na trh nová vakcína V. Protože: (1) imunogenicita V (schopnost vakcíny indukovat tvorbu protilátek) je nejvyšší v raném věku očkovance a postupně klesá a protože (2) s nárůstem věku stále více jedinců (%) NEM prodělalo a V tedy už vůbec nepotřebují a také proto, (3) že prodávat V vyděšeným rodičům je efektivnější, než se přesvědčovat mladé lidi o vlastním očkování, je V uvedena na trh a určena k očkování velmi malých dětí do 1 roku. Vakcína má přitom za sebou čtyřleté klinické studie, které prokázaly, že 4 roky po očkování v těle očkovanců existují protilátky proti NEM. Je správné nebo nesprávné v takové situaci plošně očkovat kojence vakcínou V proti NEM? „Vtip“ je v tom, že to nikdo nemůže říct s jistotou.

Co se totiž může stát: Pokud očkujeme kojence proti NEM, máme do zvýšeně rizikového adolescentního věku takových hezkých 11 – 15 let. Z prokázané pouhé čtyřleté periody existence protilátek skutečně nikdo nemůže rozpoznat, zda do 11 – 15 let nedojde v lidském organismu k jejich poklesu a vymizení. Očkovanec může přestat být v čase chráněn. Ochrana V – vyprchá. Pokud se tak stane, poté samozřejmě každému V-očkovanci hrozí NEM již právě v tom věku, kdy má závažnější průběh a mnohem častější zdravotní komplikace. Někdo by tedy mohl cynicky konstatovat: „To jste jim tedy tím očkováním opravdu pomohli!“

Problém tedy není pouze v tom, proti čemu je medicínsky vhodné nebo nevhodné očkovat, ale je také v nedostatečně prověřených vakcínách, které jsou k takovému účelu dnes na trhu k dispozici. Když vám sdělím, že existuje malíř, který vám může nátěrem zachránit vlhký a plesnivý byt, budete určitě rádi. Jak se ale budete tvářit, když zjistíte, že si nese v ruce pouze 1 kg vápna a 4 štětečky od temper? Jeho nástroje – nikoliv jeho cíl a úmysl – budou zcela oprávněně příčinou vašich obav a pochybností.

Pokud se domníváte, že dnes přece nikdo rozumný nebude očkovat kojence vakcínami v čase nedostatečně prověřenými, když by tím mohl zcela reálně pouze odsunout vznik infekčních onemocnění do věku, kdy tyto mají zcela objektivně horší průběh a mnohem více komplikací, tak to si věcí kolem sebe příliš nevšímáte. Zavzpomínejme se mnou ve starších článcích třeba na povinné očkování proti příušnicím:

http://usti.idnes.cz/v-usteckem-kraji-vypukla-epidemie-priusnic-zasahla-i-ockovane-p6t-/usti-zpravy.aspx?c=A110429_180153_usti-zpravy_oks

http://regiony.impuls.cz/pardubicky-kraj/na-pardubicku-v-techto-dnech-vrcholi-epidemie-priusnic-20120417-td71–5u9×.html

http://zpravy.idnes.cz/pribylo-spalnicek-zardenek-a-priusnic-dxw-/domaci.aspx?c=A120806_143520_domaci_abr

Riziko primárního selhání vakcíny

Mezi rizika očkování avšak nikoliv mezi zdravotní komplikace vakcíny patří také primární selhání vakcíny. Jedná se o neúčinnost jejího podání. Protilátky se u očkovance buď nezačnou vytvářet vůbec, nebo se vytvářejí nedostatečně, nebo se sice začnou vytvářet v počtu dostatečném, ale strukturálně nejsou funkční. K tomuto problému se ještě někdy vrátíme.

Již nyní je ale vhodné, aby si každý dobře uvědomil, že v každém lidském těle se po podání stejné vakcíny vytvoří strukturálně jiné protilátky – jiné bílkoviny. Je to natolik individualizovaný proces v těle očkovanců, že je téměř vyloučeno, aby existovali dva očkovanci s protilátkami naprosto identické biochemické struktury. A protože každému vznikají protilátky „jiné“, budou u každého očkovance také více či méně odlišně fungovat. Tuto skutečnost z principu nemohou spolehlivě zjistit a prokázat laboratorní testy zaměřené na zjištění pouhé přítomnosti protilátek v krevním séru očkovance. (Tzv. testy imunogenicity vakcín.) Mnohem významnějším a komerčně obávaným pojmem celého očkovacího „velkostroje“ je tzv. protektivní účinnost vakcíny. Někdy příště si k němu řekneme více.

Primární selhání vakcíny je nepochybně rizikem očkování. Pokud k němu dojde, byl konkrétní očkovanec zbytečně vystaven absolutnímu riziku podání vakcíny a navíc si dál „žije“ svůj život v mylné domněnce, že je proti nemoci nějak chráněn. Skutečně hezkým příkladem byla v tomto ohledu vakcína Prevenar 7, jejíž SmPC (SmPC: Z anglického Summary od Product Characteristic = souhrn informací o léčivém přípravku) si v jiném díle detailně rozebereme. Lze z něj pochopit mnohé, a to nejen o této vakcíně. Rizika primárního selhání vakcín jsou dnes záměrně skrývána za důmyslné argumentační konstrukce a klíčové údaje jsou od sebe navzájem oddělené, abyste nezjistili jejich souvislosti a vzájemnou potenciaci. Ostatně – lákalo by vás zakoupení vakcíny, která na 42 % vaše dítě proti vzniku nemoci vůbec neochrání?

Riziko odložené částečné reakce organismu

Na závěr jsem si ponechal jeden zajímavý příklad z možných jiných rizik očkování. Medicína dobře zná pojem tzv. cytokinové bouře. Je to stav, kdy silná reakce organismu proti infekci je hlavní příčinou jeho vlastního tkáňového poškození. Tento pojem vešel ve známost zejména v souvislosti s ptačí a prasečí chřipkou. Vysvětluje mj., proč právě mladí, zdraví a silní lidé mohou být chřipkou ohroženi více. Jejich silná těla totiž hrozí neadekvátní obrannou reakcí různých působků imunitního systému – cytokinovou bouří. Cytokinové bouře mohou být spuštěny také samotným podáním vakcín. Patří mezi jejich určitě vzácné, avšak obávané a nebezpečné nežádoucí účinky zahrnované dnes do širší skupiny alergických, případně až anafylaktických reakcí.

Je velmi nesprávné se domnívat, že očkování buď dobře zafunguje, nebo vakcína primárně selže. Věci fyziologie člověka nejsou pouze bílé nebo černé. Tvorba protilátek po podání vakcíny vykazuje na velkém souboru očkovanců zcela logicky kontinuální křivku změny. Tato křivka má mj. zónu svého poklesu – „šedou zónu“ účinnosti vakcín. Je to oblast, kterou nelze hodnotit ani jako dostatečný účinek, ale ani jako účinek žádný. Je to něco „nedostatečného“, co se v těle očkovance po aplikaci vakcíny imunologicky odehraje. A právě v těchto případech se mohou dít i nepředvídatelné věci. Je dosud hypotézou, že očkovaní jedinci, u nichž vakcína sice „zafungovala“, avšak nedostatečně, a kteří proto při styku patogenem onemocní, mohou mít následně bouřlivější obrannou reakci již v průběhu nemoci než jedinci neočkování. Taková reakce přitom nemusí být nutně výhodou. Je spornou otázkou, zda to jsou vždy cytokinové bouře, nebo spíše jen takové cytokinové větry, nebo i něco úplně jiného, ale rozhodně nelze existenci „šedé zóny“ účinků vakcín bagatelizovat. Není to totiž očkování, po kterém, i když není účinné, „…se přece nikomu nestane vůbec nic“.

Zkuste si vzpomenout, jestli jste se v předchozích letech nesetkali náhodou s přáteli či kolegy, kteří vám popisovali, jak právě po očkování proti chřipce dostali chřipku „jako trám“ nebo dokonce chřipku „jako prase“? Tedy až takový průběh chřipky, jaký coby neočkovaní nikdy nemívali. Já znám jen ve svém blízkém okolí hned několik takových osob a na většinu ostatních si spíše jen nepamatuji. Tyto praktické poznatky očkovanců, kterých je plný internet, když jej trochu probrouzdáte, dosud nikdo příliš nevysvětlil. Prodeji vakcín by to asi moc nepomohlo. Pan Důma o tom už ví možná své…

http://svitavsky.denik.cz/zpravy_region/ockovani-proti-chripce-lide-vahaji-a-vakcine-prilis-neveri-20121105.html

Zkušenosti vs. zkušenosti

Zkušenosti očkovanců-jednotlivců jsou za takové situace zcela přirozeně různé a také nutně protikladné. Je opravdu velmi nesprávné nechat se přesvědčit k očkování proto, že „…znám někoho, kdo bez očkování dopadl špatně“, i z toho důvodu, „…že znám někoho, komu očkování pomohlo“. Zkušenosti jiných totiž říkají pravý opak a tito lidé „…znají někoho, kdo po aplikaci vakcíny dopadl špatně“, stejně jako někoho, „…komu očkování nepomohlo“.

Rozhodnout se rozumně o očkování dítěte je vždy rozhodováním na základě srovnání pravděpodobností zjištěných na velkých souborech osob. Ale to je velmi složité. Komunikační agentury výrobců vakcín to vědí. Podsouvají vám v médiích pohodlná rozhodnutí a stovky spokojených rodičů očkovanců, za kterými se často skrývají reklamní textaři „píáristé“ nebo tzv. „influenceři“ – specialisté, jejichž pracovní náplní je simulovat na internetu spokojené rodiče nebo očkovance. Ti se nakonec „po uvážení všech argumentů“ rozhodnou nechat dítě očkovat. Jde o jednu z opravdu závažných forem nelegální reklamy a veřejné manipulace, do které dnes jisté subjekty vkládají hodně peněz.

* V článku byly některé pojmy užity v jejich hovorovém, nikoliv výhradně odborném významu, viz například termín „bakterie“.

Nežádoucí účinky vakcín jsou důsledně odborně „gumovaným“ tématem

Reklamní výzvy: Je tu nová oplatka! a Je tu nová vakcína! by měly mít zásadně opačný efekt stran toho, zda ochutnáte. Nová vakcína – to je ta nejhorší možná reklama.

Vlastní nežádoucí účinky vakcín – zdravotní komplikace očkovanců zapříčiněné reakcemi jejich organismu na podanou očkovací látku – jsou dnes v popředí mediálního zájmu a kritiky očkovacích programů. Nebylo snadné se rozhodnout, jak zpracovat toto rozsáhlé téma, které by vydalo na celou odbornou monografii. Vezměte prosím za vděk touto atypickou formou.

Autor: SXC.hu
K poznání nežádoucích účinků a komplikací vakcín existují dva funkční nástroje: klinické studie a empirická terénní hlášení

Jak se zjišťují nežádoucí účinky vakcín?

Rámcový názor na možné nežádoucí účinky vakcín si kupodivu lépe uděláte nepřímým způsobem, když si dobře uvědomíte, jak vlastně nežádoucí účinky a komplikace vakcín v praxi vědecky zjišťujeme. Tedy jak a v čem jsou tyto naše postupy především nespolehlivé. Existují pouhé dva funkční nástroje vědeckého poznání nežádoucích účinků a komplikací vakcín v čase:

1. Klinické studie – jejichž realizaci mají v rukou nejčastěji sami farmaceutičtí výrobci (korporátní studie)

2. Empirická terénní hlášení – jejichž realizaci má především dnes v rukou stát a odborná lékařská veřejnost

První nástroj je chráněn gloriolou vědecké nezávislosti, které můžeme a nemusíme věřit. (Existuje k němu toto humorné rčení výzkumníků: „Nevěř výsledkům žádné klinické studie, kterou jsi sám nefalšoval.“) Druhý nástroj je dnes v naprosto dezolátním stavu s ohledem na to, jakou funkci má a jakým způsobem ji má vlastně ve vědeckém poznání plnit.

Problém klinických studií

Pokud pomineme spekulace o účelovosti a manipulacích se vstupy i s výstupy korporátních klinických studií, které byly již nejednou prokázány, mají předregistrační studie především dva významné problémy. Prvním problémem je relativně velmi krátká doba testování před uvedením vakcíny na trh. Vakcíny, jejichž těžiště účinku má přijít až za 10 či dokonce 30–40 let, se testují mnohem kratší dobu. Prokázání dlouhodobé účinnosti, jakož i dlouhodobých nežádoucích účinků vakcíny, je do jejího uvedení na trh nezjistitelné. Klinická studie, která trvala 4 roky, je principiálně nezpůsobilá vědecky prokázat přítomnost nežádoucích účinků, které se u očkovanců rozvinou až s odstupem pěti let nebo i později. Že takové nežádoucí účinky vakcíny „…přece nemají“ – to může tvrdit jenom vědecký kamikadze nebo špatně dobržděný lobbista. Při uvedení nové vakcíny na trh pouze neexistují ani vědecké důkazy jejich existence, ale ani vědecké důkazy jejich nepřítomnosti. To má jeden významný důsledek:

Na všechny nové vakcíny je nutné pohlížet jako na nebezpečnější, protože méně vědecky prozkoumané a méně prověřené výrobky. Představují jednoznačně větší neznámou, jak na straně svého zdravotního rizika, tak na straně svého účinku. Proto reklamní výzvy: „Je tu nová oplatka!“ a „Je tu nová vakcína!“, by měly mít zásadně opačný efekt stran toho, zda ochutnáte. Novou oplatku si klidně dopřejte, ale od nových vakcín dávejte, mámo, táto, své ruce a děti pryč, jak to jen bude možné. Pokud ve světě dochází náhle a spíše v tichosti ke stahování vakcín z trhu pro pozorované závažné nežádoucí účinky (nezjištěné v předregistračních klinických studiích), jsou to pravidelně vakcíny relativně nové. Nová vakcína – to je ta nejhorší možná reklama.

Druhou „vrozenou vadou“ předregistračních studií je příliš malý počet sledovaných osob na zjištění vzácných komplikací. Pokud je vakcína způsobilá vyvolat závažné neurologické komplikace s trvalými následky s incidencí 1:50 000, studie úhrnně testující 10 000 osob to na 80 % nezjistí. V tomto kontextu je opravdu zarážející slyšet názory některých odborníků, že 1:10 000 je v medicíně již přijatelná incidence závažných komplikací vakcín, kterou „…lze akceptovat“. Titíž odborníci poté zcela pravidelně nedokáží v medicíně akceptovat závažné riziko infekční nemoci, které má incidenci „pouhých“ 1:50 000. Zde již dupou za provádění plošného očkování jako v řadě ježci.

Až vám někdo bude tvrdit, že nežádoucí účinky vakcín jsou velmi vzácné a mají incidenci tak 1:100 000, měli byste si uvědomit, co je na jeho výroku nesprávného a nekorektního. Především je to zobecnění výskytu komplikací na vakcíny jako celek. To je, jako kdybych vám řekl, že auta jsou dnes bezpečná a pak vám prodal Velorex. Každá vakcína je především jiná. Je to jiný výrobek a má jiný bezpečnostní profil a jiný stav vědeckého poznání o sobě samé. O komplikacích a rizicích vakcín proto můžeme vědecky korektně a seriózně hovořit pouze ve vztahu k jedné zcela konkrétní vakcíně, tedy nikoliv k vakcínám obecně, dokonce ani obecně k očkování proti jedné nemoci. Na tuto zobecňující rétoriku, odklánějící vaši pozornost od vlastností a komplikací konkrétních vakcín, si dávejte v médiích pozor. Je vysoce účinná, a to nikoliv ve váš prospěch. Výrok o nežádoucích účincích vakcín s incidencí 1:100 000 je dále trikový v tom, že v klinických studiích by již muselo být testováno nejméně 100 000 osob. Jinak totiž k takovému číslu dospět nelze. Pokud klinické studie s vakcínou úhrnně obsáhly skupinu 25 000 testovaných osob, můžeme zjistit výskyt závažné komplikace po jejím podání pouze s incidencí 1:25 000 nebo výskyt žádný.

Kde zjistím frekvenci nežádoucích účinků a komplikací konkrétní vakcíny?

Frekvenci výskytu nežádoucích účinků konkrétních vakcín najdete v jejich schváleném souhrnu informací o přípravku (tzv. SmPC/SPC). Pozor – nejedná se o tzv. příbalový leták z krabičky (PIL)! SmPC si musíte dohledat přes webové stránky www.sukl.cz a databázi léčiv.

Příbalové letáky jsou spíše takový „všelidový výcuc“ vytvořený z SmPC. Pokud existují komerčně ne zcela příjemné informace na adresu konkrétní vakcíny, můžete si být téměř jisti, že pokud jsou vůbec uvedeny v SmPC, už je rozhodně nenaleznete v příbalovém letáku. Pouze v SmPC tak naleznete i rámcovou kvantifikaci zjištěných a prokázaných nežádoucích účinků dané vakcíny. Bývá to v kapitole 4. nejčastěji bod č. 4.8.

Při posuzování této tabulky však buďte opatrní. Uvědomte si, že to je pouze vědecky prokázané minimum nežádoucích účinků a objektivní realita je z principu horší. Nemohou zde být např. zachyceny možné dlouhodobé nežádoucí účinky vakcín. Také velmi strohý heslovitý popis jednotlivých zdravotních komplikací vám rozhodně neobjasní, co všechno se za nimi vlastně v medicínské praxi skrývá. (To je uděláno skutečně velice trikovým způsobem, který bohužel neobejdete.) V tomto ohledu je však zajímavé porovnat si redukci těchto informací o vakcínách u nás například s informacemi uváděnými oficiálně ke stejným vakcínám v USA. Zahraniční informační zdroje jsou zcela obecně velmi významné a mohu je pouze doporučit. Dovolil bych si vám pouze modelovým příkladem nalinkovat jeden zajímavý zdroj. Jde o informace o vakcíně Gardasil (u nás Silgard): Zamyslete se, jestli jste tohle v médiích nebo z úst nějakého gynekologa u nás už slyšeli?

http://www.judicialwatch.org/press-room/press-releases/new-fda-records-obtained-judicial-watch-indicate-28-deaths-related-gardasil-2008/

Rozhodně nic takového nebylo vědecky prokázáno v korporátních předregistračních klinických studií při uvádění této vakcíny na trh. – Tolik k demonstraci vědecké spolehlivosti výsledků klinických studií.

Terénní hlášení a kauzální souvislost

Kromě průběžných poregistračních klinických studií je jediným nástrojem vědeckého poznání „odložených“ nežádoucích účinků vakcín, a především také jedinou kontrolou validity a možného falšování korporátních klinických studií, bezpečný, spolehlivý, sofistikovaný, nezávislý a dostatečně kontrolovaný systém terénních hlášení pozorovaných nežádoucích účinků a možných komplikací vakcín. Již tato věta musí každého vést k pochopení toho, jak důležitá je pro farmaceutický průmysl i pro nečistou zdravotní politiku strategická devastace právě tohoto nástroje. Význam terénních hlášení nežádoucích účinků vakcín nakousneme na příkladu z praxe.

I stalo se jednou v TV: Jedna maminka prohlásila, že její dítě dostalo poprvé epileptický záchvat 6 měsíců po podání jisté vakcíny. Tedy – že se jedná o její zapřený závažný neurologický nežádoucí účinek. Jako čertík z krabičky však vyskočil pan profesor a namítl, že maminka nemá vůbec žádný důkaz kauzální souvislosti (důkaz příčinného vztahu) toho, že epilepsie u jejího dítěte vznikla skutečně po podání vakcíny a nikoliv z důvodu jiného. Protože maminka opravdu neměla žádný vědecký důkaz, měli jsme všichni pochopit, že takové věci nemá v médiích vůbec co říkat. Vrhá to špatný stín na vakcínu, jejího výrobce i na vědce a státní orgány, kteří o této vakcíně nic takového nezjistili. Položme si nyní otázku: Jak má vypadat onen vědecký důkaz, jehož předložení po mamince požadoval pan profesor?

Důkazy kauzální souvislosti komplikací, reakcí a rozvoje nemocí po vakcinaci, lze principiálně rozdělit na důkazy založené na souvislosti A) časové, B) pravděpodobnostní a C) patofyziologické. Maminka teoreticky mohla předložit:

a) Histologický vzorek mozkové tkáně svého nebohého dítěte, na kterém by byly patrné například morfologické změny vznikající v mozkové tkáni pouze po reakcích na vakcíny. (Důkaz typu C.)

b) Mohla prohlásit, že její dítě dostalo první epileptický záchvat do 24 hodin po aplikaci vakcíny. (Důkaz typu A.) To však maminka nemohla, protože to bylo až za 6 měsíců a důkaz A jí tedy poněkud „nekolegiálně vyprchal“.

c) Předložit statistické zhodnocení rozsáhlých empirických souborů, které prokazují, že u očkovanců právě touto vakcínou je výskyt epilepsie do 2 let od očkování třeba 12× vyšší než u neočkovaných dětí. (Důkaz typu B.)

Pan profesor tedy de facto žádal po mamince (při absenci důkazů A, C), aby mu jako důkaz poškození svého dítěte vakcínou předložila buď korporátní klinické studie, které „bohužel“ nic takového neprokazují, nebo právě výsledky zhodnocení rozsáhlých souborů terénních hlášení nežádoucích účinků této vakcíny – které však neexistují, respektive jsou dnes ve strašném stavu oproti tomu, jak musí takové soubory pro svou řádnou funkci a validní výpovědní hodnotu vypadat. Byla to tedy poněkud cynická námitka. Vy snad na svou budoucí obranu provádíte doma z kuchyně mnohaleté sledování zdravotního stavu tisíců očkovaných a neočkovaných dětí? Ne? Tak to jednou také nebudete mít žádné důkazy kauzální souvislosti, až se vašemu dítěti něco stane a nebude to právě okamžitá reakce. Potom MLČTE a nekydejte vědecky neprokázanou špínu na vakcíny a na jejich výrobce! – Vzkazují vám to naši přední odborníci na kauzální souvislost – a bohužel vám to řeknou i naše soudy.

Opět nerovnováha v argumentaci

Pokud budeme profesorsky přísní na kauzální souvislost, poté musíme spravedlivě vyplísnit také všechny pozitivní zkušenosti jednotlivců s očkováním. Ani spokojení očkovanci a jejich spokojení rodiče totiž nemají vůbec žádné vědecké důkazy o tom, že právě v jejich případě došlo k pozitivnímu účinku očkování a nikoliv k něčemu jinému. (Typicky: nedostal jsem chřipku, protože jsem byl očkovaný.) Takových zkušeností jsou přitom plná média a plné reklamy a žádní známí odborníci je veřejně neplísní a neopovrhují jimi a především neupozorňují na nevhodnost jejich zveřejňování. Tato nerovnováha vědeckého i celospolečenského přístupu k argumentaci na obou stranách je dnes velmi zřetelná. Je to zřetelná známka té skutečnosti, že s naší všeobecnou argumentací není něco v pořádku.

Nežádoucí účinky a závažné zdravotní komplikace vakcín jsou důsledně odborně „gumovaným“ tématem, k jehož výmazu byli získání nejen přední lékařští odborníci, ale i mnozí další. Obzvláště nebezpečné je, aby si lidé sami uměli u vakcín a jednotlivých nemocí konkrétně spočítat, kolik osob musí být vlastně očkováno, aby tím byla zachráněna kvalita života právě jedné osoby (number needed to treat) a porovnat si tento údaj s tím, kolik osob musí být očkováno, abychom právě jednu osobu v důsledku komplikací podání vakcíny na kvalitě jejího života závažně poškodili. Tedy umět si orientačně určit, kolikrát je vlastně daná vakcína zdravotně nebezpečnější než samotná nemoc. Tento výpočet je oficiálně „zakázaný“, a proto si jej několikrát společně provedeme v následujících dílech seriálu již ke konkrétním vakcínám a konkrétním nemocem.

Testování protilátek ohrožuje zisky z očkování

Proč se u nás nedělají testace před očkováním a přeočkováním? Prý to není ekonomické. Je zkrátka levnější „nabouchat“ levné boostery vakcín do všech, ať už to potřebují nebo ne.

Testace protilátek je pouze zdánlivě odtažitým teoretickým tématem. Ve skutečnosti se velmi úzce týká mnoha významných praktických situací a především nám velmi hezky dokresluje obraz „dokonalosti“ našeho očkovacího velkostroje a poukazuje na jeho skutečné cíle a úmysly.

Co je to vlastně testace?

Testace znamená provedení laboratorního vyšetření prokazujícího existenci protilátek proti původci určité nemoci v těle testovaného jedince. Jednoduché? – Zdánlivě.

Autor: Isifa.cz
Testace protilátek by měly význam před očkováním a přeočkováním, ale i po něm

To, že máte v krevním séru v dostatečné míře pozitivní protilátky proti původci určité nemoci, nejčastěji znamená, že jste danou nemoc už prodělali, nebo že se jedná o účinky vakcíny podané preventivně proti tomuto původci. Nelze však opomenout, že tyto dva stavy se mohou kombinovat. Pokud vakcína primárně selže, stále můžete mít pozitivní test na protilátky prostě proto, že jste mezitím onu nemoc prodělali. Nález protilátek poté nelze přisuzovat účinku vakcíny, avšak prakticky to již nelze rozlišit.

Tato skutečnost může mít velký interpretační význam zejména u těch nemocí, které jsou v populaci velmi frekventované a probíhají obvykle mírně až bezpříznakově. Nechci nyní rozebírat problematiku nižší spolehlivosti některých testovacích metod, možnou zkříženou reaktivitu protilátek, ani problém sice tvořených, avšak v důsledku nefunkčních protilátek (tzv. strukturálně nefunkční protilátky, které nejsou protektivně účinné). Testace jedinců na protilátky má svůj význam i mimo tuto velmi odbornou laboratorní a imunologickou problematiku.

Význam testace ještě před očkováním: možná už máte imunitu

Proč a kdy bychom měli testovat jedince na protilátky ještě před provedením očkování? Odpověď je velmi jednoduchá. Taková předočkovací testace je účelná a užitečná všude tam, kde víme, že očkování jedinců, kteří nemoc již prodělali, je zbytečné a odborně neodůvodněné (není indikované). Pouze u očkování velmi malých dětí lze vycházet z předpokladu, že se pro svůj věk s původcem nemoci ještě asi nesetkaly a nemusíme to testovat. I tento všeobecný předpoklad má však někdy své meze a hranice.

Existují mnohé nemoci, které zanechávají dlouhodobou či trvalou imunitu, případně jejich prodělání vede již k výrazně oslabenému průběhu následných reinfekcí. Očkování po prvním prodělání takových onemocnění již proto není rozumné a nikomu užitečné. U nemocí, které prakticky nemohou proběhnout nezpozorovány a bez určení diagnózy (například plané neštovice) nemusíme jejich prodělání samozřejmě zjišťovat laboratorní testací. Avšak u nemocí, které často pro jejich mírný, bezpříznakový či nespecifický průběh ani nediagnostikujeme, nelze jejich předchozí prodělání u jedince spolehlivě zjistit jinak než právě testací. (Například infekce rotaviry bývají často lehké a zcela bezpříznakové. U tzv. „chřipky“ si zase často nemůžete být jisti, zda opravdu šlo o virovou chřipku nebo o infekci horních cest dýchacích způsobenou jiným patogenem.)

Existují však také nemoci, kde zbytečnost očkování po jejich prvním prodělání (po tzv. primoinfekci) má jiné a složitější medicínské odůvodnění. Tuto skutečnost lze poté nejlépe zjistit z textu SmPC příslušných vakcín. Indikace jejich podání jsou v takovém případě uvedeny s omezením, že očkování je užitečné pouze u jedinců, kteří se s danou infekcí dosud nesetkali apod. Viz například SmPC vakcíny Cervarix:

„Cervarix je určen pouze k profylaktickému podání a nemá žádný efekt na již aktivní HPV infekci nebo klinicky přítomné onemocnění.“ Tomu rozumějme tak, že dívkám či ženám, u kterých by byly testací nalezeny pozitivní DNA protilátky HPV viru (známka aktivní či perzistující HPV infekce), Cervarix již užitečný být nemůže a aplikován proto být nemá. Více si o tom ještě povíme v díle o očkování proti karcinomu děložního hrdla.

Přeočkování je mnohdy zbytečné nebo předčasné

Existují dále nemoci, proti kterým dnes jedince očkujeme opakovaně, protože efekt vakcín v čase není dokonalý a vyprchává. Například proti klíšťové encefalitidě by se mělo dle oficiálních doporučení přeočkovávat vždy po 3–5 letech. Pokud tak neučiníte a nepřeočkujete, bude jinak 99% ochranný účinek vakcíny „významně nižší“, jak uvádí např. SmPC vakcíny FSME IMUNN. Avšak už raději neuvádí, o kolik procent se ochrana bez přeočkování po 3–5 letech sníží konkrétně. A protože to je „pouze“ tak na 80 % (http://www.vakciny.net/AKTUALITY/akt_2007_07.htm), bylo by pořád velmi rozumné raději po pěti letech provést u očkovanců testaci. Tou bychom rozlišili, kterých 80 % očkovanců po pěti letech přeočkování proti klíšťové encefalitidě ještě vůbec nepotřebuje a kterých 20 % už asi ano. Taková testace IgG-protilátek by rodiče vyšla na cca 480 Kč a navíc jim to ještě uhradí pojišťovna. Proč neprovádíme a široce nedoporučujeme našim pacientům takovou „optimalizační“ testaci? Proč velké procento očkovanců přeočkováváme boostery vakcín (posilující dávkou) zbytečně brzy podle paušálních doporučení, když individuální testací dokážeme zjistit, kdy a u koho to ještě vůbec není potřeba? – Odpovězte si sami. Není totiž vůbec složité na to přijít…

To se samozřejmě netýká pouze přeočkování proti klíšťové encefalitidě, ale de facto všech onemocnění, vůči kterým dnes standardně přeočkováváme. Slyšel jsem jednou názor, že se taková testace nedělá, protože to není ekonomické. Je zkrátka levnější „nabouchat“ levné boostery vakcín po určitém čase do všech očkovanců, ať už to potřebují nebo to z větší části v tomto čase ještě vůbec nepotřebují, než drahými testacemi rozlišovat, komu konkrétně boosterem pomůžeme a koho z dostatečně chráněných jím pouze zbytečně ohrozíme rizikem neúčelně podané vakcíny a případně mu ještě zbytečně vytáhneme z kapsy nějaké ty jeho penízky.

Testace před provedením prvního očkování i před přeočkováním mají tedy význam pro očkovance samotného a jsou nástrojem provádění efektivní ochrany jeho vlastních zdravotních zájmů. V některých případech je to i význam naprosto zásadní. To, jaký „krajíc“ by takové testace ukrojily ze současných zisků výrobců vakcín (obzvláště některých), to by se dalo i přiměřeně přesně spočítat. Údaje k takovým výpočtům máme k dispozici v jejich oficiální, protože samotnými výrobci k jinému účelu používané podobě. (Jen tak mimochodem se zamyslete, jak elegantní řešení tohoto „rizika humánní medicíny prováděné humánně“ poskytuje pevný řád povinných očkovacích programů.) Tím se ale nyní hlouběji nezabývejme.

Význam testace po očkování: Skutečně jste chráněni?

Proč bychom měli jako rodiče chtít testaci protilátek u již očkovaných dětí i v případě, kdy se o naši rozvahu nad vhodností pravidelného přeočkování boosterem vakcíny nejedná? Po pravdě řečeno si vůbec neumím vysvětlit, proč zejména takoví rodiče, kteří se přímo bijí do prsou za to, že jejich děti musí být očkovány a že to dělají pro jejich nutnou ochranu (a činí rozhodně správně!), vůbec nezajímá, zda té ochrany u svých dětí vlastně dosáhli? Nezajímá je ani, zda tato ochrana v čase trvá a zda je tedy jejich dítě chráněno reálně.

Ihned po provedení očkování de facto upadnou do slepé důvěry a zcela rezignují na další nástroje, které by případně mohli k ochraně svého dítěte použít, kdyby například testací zjistili, že u něj první vakcína primárně selhala. Pokud by šlo o selhání časné, mohli by očkovat dítě jinou vakcínou. Pokud by efekt vakcíny v čase vyprchával, mohli by na základě testace včas, účelně a iniciativně nechat dítě přeočkovat.

Dostal jsem již dávno na tuto otázku z publika od jednoho lékaře odpověď: „Nemá smysl to zjišťovat a vám nemá smysl vysvětlovat proč…“ Musím se přiznat, že bych tu argumentaci docela rád jednou slyšel i pochopil. Dosud mi totiž její možné logické jádro uniká. Ačkoliv se průběžně provádějí klinické studie, které na skupinách očkovanců sledují poklesy hladin protilátek v dlouhém čase, je systémové zohlednění průběžných výsledků těchto studií zastřeno nejen komerční mlhou, ale i mnoha objektivními technickými a organizačními problémy a překážkami. Pravděpodobnostní výsledky těchto studií a zdravotní zájmy konkrétního jedince jsou navíc v určitém svém aspektu málo „kompatibilní“. Tento aspekt si lze ozřejmit na příkladu.

Tři nabídky

Představte si, že jste jako rodič očkovali své dítě proti závažné nemoci vakcínou s dosud jen velmi krátkou dobou vědecky prokázané tvorby protilátek. Nikdo zatím přesně neví, jak dlouho bude tato vakcína účinná, případně kdy začne její účinek již výrazněji vyprchávat. Své dítě přitom chcete chránit pokud možno co nejdéle případně na celý život.

1. Jeden vědec vám prozradí, že je angažován v korporátních klinických studiích, které sledují, zda a jak bude účinek této vakcíny průběžně u očkovanců vyprchávat. A tento vědec vám dá nabídku: „Když mi řeknete, u kolika procent očkovanců musí vyprchat účinek vakcíny, abyste se rozhodli již přeočkovat své dítě, tak vám dám vědět, až v námi sledované skupině takový stav nastane.“

2. Druhý den ale potkáte druhého vědce ze stejného výzkumného týmu a ten vám nabídne něco jiného: „Když mi řeknete, u kolika procent očkovanců musí vyprchat účinek vakcíny, abyste se rozhodli otestovat své dítě na přítomnost protilátek, tak vám dám vědět, až v námi sledované skupině takový stav nastane.“

3. A co čert nechtěl, třetí den potkáte třetího vědce ze stejného výzkumného týmu a ten vám nabídne ještě něco jiného: „Když mi řeknete, za kolik let by měl u 50 % očkovanců vyprchat účinek vakcíny, abyste se rozhodli své dítě již nenechat přeočkovat, tak vám dám vědět hned, jak si budeme jistí, že účinek vakcíny vyprchává takto pomalu nebo ještě pomaleji.“

Přiznávám, nejsou to úplně jednoduché nabídky. Měli byste si dobře promyslet, co vlastně znamenají a jaké informace vám pro vaše rozhodnutí přinášejí. Toto zamyšlení samo o sobě dá především hodně vám samotným. Měli byste si při něm uvědomit riziko, které jste a které již nejste ochotni nést ve vztahu k pravděpodobnosti selhání vakcíny. Toto riziko si dobře zapamatujte, protože právě vůči němu byste měli provádět své subjektivní komparace, projekce a další soudy a formovat si názory na jiné věci. Například na to, zda testace po očkování dítěte má nebo nemá smysl a případně kdy.

Široce prováděné testace ohrožují komerční zájmy

Na tomto místě bych mohl zmínit zcela samostatně nejméně deset dalších důvodů, proč a čím by všeobecné rozšíření provádění „optimalizačních“ testací před očkováním, před přeočkováním i po očkování ohrozilo komerční zájmy výrobců vakcín a čím by naopak prospělo očkovancům. Jde zde především o veřejný přísun takových informací, jejichž neznalost dnes podporuje zájem a rozšiřuje prodej a odbyt vakcín, ale také jejichž absence brání účinnému zpochybňování někdy opravdu „slepených“ argumentací používaných dnes na obhajobu například povinných očkování (některých).

Rozhodl jsem se na závěr z tohoto koše vyndat jediný kousek spíše zábavný než závažný. I když, kdo vlastně ví… Snad mi jej odpůrci i příznivci prominou.

Lze reklamovat vakcínu?

U režimů dobrovolného očkování je vakcína produktem, který je nabízený spotřebitelům jako každý jiný výrobek. Spotřebitel si kupuje vakcínu s oprávněným předpokladem, že tento výrobek má vlastnosti, které mu výrobce přisuzuje a které u něj uvádí. Pokud se prokáže, že vakcína tvrzené vlastnosti nemá, poté samozřejmě lze reklamovat i vakcínu a žádat po prodejci vrácení peněz, protože zaslání nového výrobku by v tomto případě bylo absurdní.

Ačkoliv výrobci u svých vakcín samozřejmě uvádějí, že vakcína nemusí účinkovat vždy a u každého, tato obecná deklarace na zbavení se veškeré odpovědnosti rozhodně nestačí. U vakcín jsou uváděny konkrétně mnohé další údaje, které mají vliv na obchodní rozhodování spotřebitelů – rodičů. Problematika je to právně složitá, ale zjednodušme ji: Pokud by spotřebitel nebo skupiny spotřebitelů vakcín s rozvojem vědeckého poznání prokázali, že v době, kdy jim vakcíny byly prodány, je výrobce prezentoval s takovými vlastnostmi, které se ex post ukázaly jako nesprávné, nepravdivé, nadsazené nebo významné vlastnosti, které naopak nebyly uvedeny vůbec, mohli by se velmi účinně domáhat vrácení svých vynaložených finančních prostředků (nikoliv domáhat se jiného typu odškodnění).

Nyní si konspiračně zaspekuluji: Pokud by si dnes všichni rodiče schovali účtenky z nákupu vakcín a pokud by sledovali v čase vývoj vědeckého poznání o vlastnostech těchto vakcín a případně vhodně doplňovali své pozorování testacemi, je možné, že za 15–20 let by také mohl některý výrobce vracet na hromadnou žalobu veškerý svůj zisk, který dnes „udělal“ na určité vakcíně. To, že výrobce pozdější vědecká zjištění o svém produktu přece nemohl předpokládat a znát, to jej vyviňuje například z možné trestní odpovědnosti nebo z některých typů deliktů, ale rozhodně ne z nabytí finančních prostředků od spotřebitelů za vakcínu, která má odlišné (a méně „vábné“) vlastnosti, než jim sám dříve tvrdil.

Očkování a reklama: Jak ze sedmdesáti procent udělat sto

Komunikační triky propagující vakcinaci se blíží stylu: „Očkování dle výzkumů odmítají jen labilní rodiče s nedokončeným základním vzděláním“, nebo „Kdo odmítá očkování, je komunista!“

Při propagaci vakcín jsou dnes používány různé komunikační triky a finty jakož i odborné manipulace s vašimi názory a přirozeně evokovanými předpoklady. Budeme se jim věnovat i v průběhu tohoto seriálu (všechny díly: Seriál Kauza očkování – humánní medicína, nebo byznys?). Jakmile prohlédnete princip jejich fungování, budete již určitě opatrnější a obezřetnější při tvorbě názoru na základě určitých vám sdělených „faktů“.

Autor: Isifa.cz
Očkování a reklama: Dávné kouzlo reklamy – té krásné dámy, je dnes stále častěji pouze maskovaným smradem z nohou jejích zadavatelů – těch solventních pánů

Pěkně zabalená lež

Principem profesionální reklamní komunikace je přesvědčit o určité skutečnosti co největší počet osob pokud možno tak, aby nebylo možné prohlásit a prokázat, že to byla lež. Za tímto účelem se často používají mj. i záměny pojmů hovorové řeči za odborné termíny nebo změny okolností stejných tvrzení, které poté pouze zdánlivě vyjadřují totéž. Názorným příkladem je záměna dvojice pojmů „zapříčiněný“ a „asociovaný“. Když se k tomu přidají ještě typické medicínské kejkle, vznikne tvrzení, jehož skutečný informační obsah již přiměřenou pozorností neodhalíte. Podívejte se na tato tři tvrzení:

1. Rakovina děložního čípku (správně karcinom děložního hrdla, cervikální karcinom) je v 50 % případů svého vzniku zapříčiněna perzistující infekcí viry HPV 16 a HPV 18.

2. V 70 % případů jsou zodpovědné za cervikální karcinom viry HPV 16 a HPV 18.

3. Rakovina děložního čípku je téměř ve 100 % případů asociována s prodělanou infekcí HPV viry.

Co nám sděluje tvrzení první? Tvrzení první je vědecky korektní formulací, které dává do vzájemného vztahu výskyt rakoviny děložního čípku k jedné z jeho možných etiologických příčin, kterou je forma perzistující infekce HPV viry č. 16 a 18. To že je to právě 50 %, je prosím pouze můj soukromý názor. Zde jej berte jako údaj modelový, který pro účel tohoto modelu považujme za platný.

Co nám poté sděluje tvrzení druhé? Tvrzení druhé nám zdánlivě sděluje totéž, ale místo 50 % užívá najednou vyšší a přesvědčivější číslo 70 %. Je to lež? Není, respektive nemusí být. Toto „navýšení“ lze totiž vysvětlit tím, že v tomto případě je přece odborně míněno, že HPV viry 16 a 18 zapříčiňují 70 % ze 100 % nikoliv veškerého výskytu rakoviny děložního čípku, ale z výskytu rakoviny děložního čípku zapříčiněného různými HPV viry. Neuvažujeme tedy již jiné možné a vědecky prokázané příčiny rakoviny děložního čípku, jako je například kouření (více v některém budoucím dílu o očkování proti rakovině děložního čípku).

70 % je stále číslo, jehož přesvědčivost není pro účel reklamy právě dokonalá. (Slyšel jsem k tomu kdysi jednou překrásnou marketingovou hlášku: „Kolegové, tohle číslo potřebuje inkrementaci, která nebude vyvolávat exkrementaci.“) Lze však ze 70 % nějakým trikem udělat 100 %? Třetí tvrzení nám ukazuje jak na to. Protože v tomto modelu, jsou viry HPV 16 a 18 příčinou rakoviny děložního čípku na 50 %, chceme-li tvrdit 100 % a přitom nelhat, musíme říct obsahově něco jiného tak, aby to lidem pokud možno nedošlo. Zobecníme tedy tvrzení na všechny HPV viry a použijeme kouzelné slůvko ASOCIOVANÝ. Je-li něco s něčím asociováno, znamená to, že se to vyskytuje společně – a nic víc. Slovo zapříčiněný má jiný význam. V určitém kontextu však tato záměna nemusí být zřetelná.

U nemocí velmi rozšířených, které prodělá v životě téměř každý člověk (a mezi které právě infekce HPV patří) a které jsou proto asociovány prakticky se vším, je tato terminologie ideálním nástrojem manipulace. No posuďte sami logiku těchto dvou jednoznačně pravdivých tvrzení:

- Výskyt rakoviny děložního čípku je téměř 100% asociován s prodělanou rýmou. (Téměř každá žena, u které vznikla rakovina děložního čípku, prodělala rýmu.)

- Rakovina děložního čípku je téměř 100% asociována s používáním toaletního papíru.

Co myslíte, doporučíte nyní své dceři se konečně utírat rukama nebo hadříkem? A proto pozor na pojem „asociovaný“. Jakmile jej někdo použije v podezřelých medicínských souvislostech tam, kde má hovořit o příčinném vztahu, mělo by vám to asociovat s něčím úplně jiným… a to velmi silně.

Pozn. Pojem „asociace“ má v epidemiologii i svůj odborný význam. U něj se poté hodnotí tzv. síla asociace expozice a účinku, což však stále není totéž, co příčinný vztah mezi nimi.

HU! – efekt

Účelové působení přes dojem množství a numerické jistoty bychom mohli také nazývat HU! – efektem. Jsou to komunikační techniky, které vás vystavují působení „úderné“ statistické informace, která je však informací zcela zbytečnou (informací bez objektivního vlivu na výsledek), ale která na vás přesto působí svým kvantitativním rozměrem v rovině emotivní. Zejména bezdůvodně zvyšuje vaše obavy a strach z nemocí – někdy i velmi výrazně. Podívejte se na tyto stupně mé komunikace a dvě varianty bodu č. 3a), b):

1. Zákeřná infekční trikitída způsobí každoročně v ČR 100 úmrtí na infarkt myokardu.

2. Proti infekční trikitídě se můžete chránit očkováním vakcínou Trikinar®.

3. a) Infekční trikitídou onemocní ročně 0,01 % populace;
b) Infekční trikitídu dostane v průběhu života každý z vás téměř na 100 %.

Očkovali byste se preventivně spíše u varianty 3a) nebo spíše u varianty 3b)? Základní úvahou lze přijít na to, že riziko úmrtí na infarkt myokardu, které vám u této nemoci hrozí, je pro obě varianty 3a), b) pořád stejné. Je to pořád riziko 100 úmrtí ročně. Uvažujme velikost populace 10 mil. a průměrnou délku života 100 let. Poté při variantě 3a) ročně v ČR onemocní 1000 osob a každý 10. nemocný tedy zemře. Při variantě 3b) onemocní ročně jedna setina populace tedy 100 000 osob, a každý 1000. nemocný tedy zemře. Riziko 100 úmrtí ročně však zůstává konstantní. V první variantě vás ohrožuje 100× vzácnější, ale 100× nebezpečnější nemoc, zatímco ve druhé variantě nemoc sice 100× častější, ale také 100× méně nebezpečná.

Pokud neuvažujeme jiné okolnosti, poté jakýkoliv efekt, který ve vás emotivně či na úrovni předpokladů vyvolala oproti variantě 3a) navíc informace 3b), je efekt, který nastat vůbec neměl. V opačném případě někdo ve vaší mysli něčeho dosáhl a uvařil to z naprosté „nuly“. Nicméně tento jeho trik byste při konkrétnosti informace č. 1 přeci jen mohli prohlédnout. Takže co nařídí udělat každý úplně normální marketingový ředitel nebo senior product manažer? No přece zpracovat a šířit reklamní leták tohoto znění:

1. Zákeřná infekční trikitída způsobuje každoročně v ČR mnoho zcela zbytečných úmrtí na infarkt myokardu.

2. Proti infekční trikitídě se můžete chránit očkováním vakcínou Trikinar®.

3. a) Infekční trikitída vede k úmrtí na infarkt myokardu u každého 10. nemocného;
b) Infekční trikitídu dostane v průběhu života každý z vás téměř na 100 %!

Na obsahu sdělení v původní a v této komunikační sekvenci není ve vzájemném nepořádku vůbec nic. Jsou to jen jiná slova. Pokud však kterákoliv z uvedených čtyř variant ve vás vyvolává větší obavy než varianta jiná – právě na vás působí její HU!- efekt.

Kdo by „řekl rakovině ano“?

Zcela standardní reklamní technikou, ke které pociťuji silnou osobní averzi, je přesvědčovací přístup ke spotřebiteli přes vyvolání pocitu ztotožnění. Podstatou této techniky je nabídnout vám komerční řešení určitých problémů doprovázené a „svázané“ s momentem vašeho názorového ztotožnění se s nějakým laciným reklamním blafem. Musím se přiznat, že vždy, když uvádím tuto nechutnou reklamní techniku, napadne mne jeden konkrétní advertorial z roku 2008 (pozn. skrytá reklama nelegálně podvržená čtenářům jako nezávislý redakční článek – klasický produkt současného PR). Jeho název a titulek zněl: RAKOVINĚ ŘÍKÁM NE! Proč takový titulek? Nu proto, aby každý, kdo by nejednal a nechoval se podle komerčního návodu uvedeného v článku, měl tak trochu (nebo i tak trochu více) pocit a dojem, že právě on ŘÍKÁ RAKOVINĚ ANO!

Podobné věci v různých obměnách dobře znáte. V předchozích dílech jsem se neudržel nereagovat na název článku: OČKOVÁNÍ JE VÝRAZEM ODPOVĚDNOSTI! To, že si takovou reklamní fintu nevymyslel pan lékař a pravděpodobně ani pan redaktor, považuji za velmi pravděpodobné. To je spíše rukopis z jiné a profesionální dílny. Běžně se však setkáte například s tím, že: ODPOVĚDNÉ (rozuměj rozumné) MAMINKY CHRÁNÍ SVÉ DĚTI a poté se v textu reklamně zpančovaného článku dozvíte, jak se to dělá – respektive jak zakoupit a nechat napíchnout do dítěte vakcínu a kterou. Dalším takovým reklamním debaklem může být třeba: VAŠE DÍTĚ SPOLÉHÁ NA VAŠE SPRÁVNÉ ROZHODNUTÍ apod. V podstatě to už vůbec nemá daleko k mediálním titulkům typu: „Očkování dle výzkumů odmítají jen psychicky labilní rodiče s nedokončeným základním vzděláním,“ nebo „Kdo odmítá očkování, je komunista!“

Všude tam, kde ucítíte takový apel a v podstatě je vám nikoliv odborně, ale emotivně podsouvána neochvějná správnost určitého způsobu prokomerčního chování, tam buďte obezřetní. Dávné kouzlo reklamy – té krásné dámy, je dnes stále častěji pouze maskovaným smradem z nohou jejích zadavatelů – těch solventních pánů.

Působení strachem: Kdy očkujeme? Když je nemoc zlá

Jednou z naprosto zásadních manipulací, která je dnes široce prováděna, je způsob manipulativní argumentace, která funguje na principu svého předčasného ukončení. Toto téma jsem v jiných souvislostech již uvedl v prvních dvou dílech seriálu:

Kauza očkování – humánní medicína, nebo byznys?

Kdy je očkování pro jedince vlastně přínosné?

Jde o to, že je poměrně snadné vás přesvědčit, proč by se mělo proti určité nemoci očkovat, když začneme snášet na hromádku skutečnosti, co všechno tato nemoc může komu způsobit nebo komu co již v minulosti způsobila. Povídejme si o nemoci a konstatujme – je to nemoc zlá! Kdo by tedy proti ní neměl chtít nechat ochránit a naočkovat své dítě? – To by přece musel být jenom úplný blázen…

Argumentace vedená a účelově ponechaná v rovině svého působení strachem a obavami pouze z nemoci samotné, je mírně řečeno – neférová. Stejně významná je i skutečnost, zda na trhu vůbec existují výrobky (vakcíny), kterými lze takových „krásných zítřků“ z všeobecné proočkovanosti dosáhnout? Je to manipulativní tlak, kterým máte být přivedeni k tomuto typu uvažování:

- Souhlasíte s tím, že tato nemoc je zlá a eliminace jejího rizika by byla medicínsky dobrá a vhodná? – ANO!

- Tak proč byste měl nesouhlasit s očkováním proti této nemoci, že ano? – ANO!

Tento argumentační nátlak je podvědomý, kontextový a neumožňuje vám nést podobnou protiargumentaci formou otázek, která je však v daném případě nutná a mohla by vypadat možná takto:

- Souhlasíte s tím, že tato nemoc je zlá a eliminace jejího rizika by byla medicínsky dobrá a vhodná? – ANO!

- Tak proč byste měl nesouhlasit s očkováním proti této nemoci, že ano? – POČKEJTE!

- – – –

- Řekněte mi nejdříve, existuje na trhu vůbec vakcína, kterou lze na 100 % něčeho takového dosáhnout? A pokud ne na 100 %, tak na kolik %? A je vaše tvrzení prokázaná skutečnost nebo jen vaše hypotéza?

- A řekněte mi ještě prosím, jaká je velikost rizika této nemoci a jaká je velikost rizika podání této vakcíny?

- Teprve poté vám rád odpovím na vaši druhou otázku.

Problém očkování a jeho rozumného použití nebo odmítnutí dnes neleží ani tak v nemocech samých a jejich vlastnostech (tam bychom se mnohem častěji a více shodli), ale leží ve vlastnostech dostupných vakcín jako nástrojů, kterými má být ono „krásné preventivní dílo“ provedeno. Kdokoliv z rodičů, kterého k očkování dítěte přesvědčily argumenty o nebezpečnosti určité nemoci a který o vlastnostech vakcíny, kterou bylo jeho dítě poté očkováno, neví prakticky vůbec nic, zkrátka udělal chybu. Udělal chybu, protože podcenil význam těchto odborných skutečností pro pragmatické rozhodnutí. A vlastní chyby, ty si člověk jen nerad sám přiznává. Raději najde něco „hloupého“ na argumentaci, která mu je vysvětluje.

Očkování proti tetanu a jeho otazníky

Tetanovka je dnes v ČR zařazena na seznam povinných očkování, která jsou státem vynucována. Existuje přitom 1000 a jeden způsob, jak s penězi vydanými na očkování proti tetanu naložit líp.

Tetanus patří mezi infekce, které se nepřenášejí z člověka na člověka (nejsou přenosné) a nehrozí zde proto žádné epidemie. Vytvoření kolektivní imunity očkováním je v tomto případě pro jeho obhájce zcela nepoužitelným argumentem. Povinné vynucování očkování proti tetanu i smysluplnost jeho provádění jsou odůvodnitelné pouze tím, že z tohoto očkování bude mít dostatečný zdravotní prospěch a přínos samotný očkovanec. Právě na očkování proti tetanu lze proto aplikovat i zjednodušenou konstrukci očkovací úvahy. Proto bych chtěl právě tetanem otevřít sérii speciálních dílů tohoto seriálu (Kauza očkování – humánní medicína, nebo byznys?), kterých bude samozřejmě s postupem času zařazeno více.

Autor: Isifa.cz
V ČR by při plné neočkovanosti populace ročně onemocněli tetanem asi čtyři lidé

Před jakoukoliv rozvahou o očkování je prakticky nemyslitelné, abychom neznali alespoň základní a podstatné věci o nemoci samotné a o jejím původci. Pokud tyto informace někdo nezná – může již pouze slepě následovat názor někoho jiného, protože vlastní odpovědné rozhodnutí již v takové situaci není schopen provést.

Tetanus je nemoc hlubokých a znečištěných ran

Tetanus vyvolává infekce způsobená bakterií Clostridium tetani. Jde o bakterii přirozeně přítomnou všude kolem nás – v půdě, ve střevech zvířat i lidí, ve výkalech apod. Infekce samotná je nebezpečná až tím, že tato bakterie produkuje velmi silný jed – neurotoxin tetanospasmin. Tetanus je nemoc hlubokých, znečištěných a uzavřených ran, protože v prostředí s přístupem kyslíku se této bakterii velmi špatně daří (je to tzv. anaerobní bakterie). Za přístupu kyslíku prakticky není schopna se natolik pomnožit, aby její toxin vyvolal typické a známé projevy této nemoci (risus sardonicus, opistotonus, paralýzu dýchacího svalstva).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kauza očkování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.