Naši prapředkové nežili zdravěji a mravněji

Ze smolných knih panství pardubického

Karel Kýr

Copyright

Autor: Karel Kýr

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-59-3 (epub)

978-80-87976-60-9 (mobi)

978-80-87976-61-6 (pdf)

1. O parubických smolných knihách

Ve východních Čechách známe smolné knihy z Bystrého, Dobrušky, Smidar a Solnice. Dále z Broumova, Havlíčkova Brodu, Chlumce nad C., Náchoda, Vysokého Mýta. Kdysi existovaly i v Heřmanově Městci, Hradci Králové, Seči.

V Pardubicích, které byly poddanským městem, si hrdelní pravomoc vyhradila vrchnost. Ale často byli k soudu jako další přísedící zváni i zástupci městské rady. Nejstarší zpráva o popravě v Pardubicích pochází z roku 1494. Vilém z Perštejna dal popravit čtyři zloděje na Hůrkách, nedaleko lomu zvaného „Na babě“. Jinak bylo popraviště na mírném návrší jižně od města, v místech, kde ústila Karlova ulice na Jesničanskou stezku. Dnes je v těchto místech ulice Na spravedlnosti. Tady byla postavena šibenice (dnes je tam policie) již před rokem 1537, měla kamennou ohradu jeden sáh vysokou, 4 sáhy a 2 stopy dlouhou, z rohů vystupovaly do výše 3 sáhů a 4 stop kamenné pilíře, spjaté nahoře čtyřmi dubovými trámy. Delikventi, kteří měli být vpleteni do kola, se stavěli na zvláštní kůl nedaleko šibenice, kde byl hřbitůvek k pohřbívání popravených osob. Tato šibenice stála až do roku 1788, potom byla zrušena a návrší rozvezeno r. 1819 při stavbě chrudimské silnice. Dle místní tradice se popravovalo i na tzv. katově dvorečku v pardubickém zámku. Tento malý dvorek při západním úpatí zámecké hlásky spíše sloužil jen k provádění výslechů případně i mučení. Protože v té době se popravovalo za městem. Menší přestupky byly trestány pranýřem, který je v Pardubicích v archivech připomínán již roku 1551 jako „kroužek pro klevetné ženy“. Do svého odstranění roku 1760 stával před pardubickou radnicí.

Smolné knihy pardubické jsou uchovány ve třech knihách a dvou umělých zlomcích. Časově zabírají úsek 1538 – 1626 a první knihy patří k nejstarším v Čechách. Nejčastější delikty zachycené ve smolných knihách jsou krádeže, loupeže na svobodných silnicích, dále pak odložení a zabití dítěte, vraždy, cizoložství, dvojženství, žhářství, svatokrádež, čarodějnictví, falšování mincí nebo listin, sodomie, smilnictví, znásilnění atd.

Vynesené rozsudky udsuzovaly delikventy k smrti oběšením, stětím mečem, upálením, zahrabáním za živa a probitím kůlem, vpletením do kola, trhání kleštěmi; lehčími tresty byl například pranýř, mrskání metlami nebo označení cejchem.

Ve smolných knihách se také často setkáváme s výrazem sodomie. Tehdy tímto výrazem bylo označováno více „úchylek“. Sodomií byla označována jednak jiná nepovolená poloha partnerů při pohlavním styku (církev povolovala jen jednu polohu) a jednak forma homosexuálního styku nazývána vlašské sodomilství. Sodomií je zároveň označován nepovolený styk mezi člověkem a zvířetem. Právě tato třetí forma sodomie je ve smolných knihách dosti zastoupena mezi sexuálními delikty.

Obžalovanými byli muži, kteří se z různých důvodů ukojovali na zvířatech. Nejčastěji šlo o krávu, kobylu a ovci. Tehdejší společnost toto provinění trestala konstantně – upálením za živa i se zvířetem. Pouze při udělením milosti byl sodomista popraven oběšením nebo stětím. Malý dodatek:

De facto až do roku 1579, kdy byla vydána Práva městská Pavla Kristiána z Koldína, existoval v právním systému značný partikularismus. Koldínova práva byla prvním zákonem, který byl postupně přijat na celém území českého státu a který zůstal právní pomůckou hrdelního soudnictví zhruba přes dvě stě let.

Dlužno dodat, že smolné knihy se také jmenují: knihy (registra) černé, lotrovské – knihy, v nichž se zapisovala vyznání zločinců.

2. Za krádež v kostele pod katův meč

Roku 1612, ve středu po památce svatého Řehoře, byl Matěj, syn nebožtíka Vańka Konšelského, předveden k výslechu. Za přítomnosti pana Buriana Volanského J. M. C. místohejtmana v Pardubicích, Jiřího Hubka, vyslaného místo pana Jana Dobřenského z Dobřenic, pana Jana Jaroměřského, Bartoloměje Brandejského, Jana Slumba a jiných úředních osob z města Pardubic.

Když Matěj sloužil u Petra Vondráčka v Lipolticích, vydal se o posvícení do krčmy. Když vyšel ven, přidal se k němu Jiřík, syn Janského ze Lhotky, který sloužil na gruntech Adama staršího Valdštejna na Žahučicích a řekl mu:

,,Chtěl jsem s tebou mluvit již dříve. Byl bych rád, kdybys mi přinesl z lipoltického kostela z oltáře třásně od ubrusu a potom vodu z křtitelnice. Když mi to dodáš, povím ti, k čemu to budu užívat.“

Po těchto slovech Jiřík vešel do krčmy, Po chvilce přišel za Matějem pacholek od toho Jiříka, kterého neznal. Řekl mu?

,,Půjdeme do toho kostela spolu ráno a svítání.“

A tak šli. Přes vrata na hřbitov a z toho hřbitova do kostela, kde vysadili okno a tímto oknem tam vlezli. U výslechu vypověděl:

,,Nevzali jsme nic jiného, ani jsme nic neřezali, nežli z truhličky -u které jsme urazili zámek- šest a půl kopy. Potom jsme se s tím Vaškem o ně rozdělili za rybníčkem ve volšinkách a rozešli jsme se. Já jsem šel k Hoře, ale kam šel ten druhý, zase-li na posvícení, čili ne, to nevím, protože jsem se s ním od té chvíle nesetkal. Za ty peníze jsem si koupil plátno na košili. A to plátno je u švagrové ve vsi u Svatého Mikuláše na gruntech pana Kašpara ze Žerotína.“

V truhličce nebyly jen peníze, ale také nějaké listiny. O nich Matěj řekl; ,,Kdybychom věděli, že v těch listech jsou zapečetěné peníze, vzali bychom je také. Všiml jsem si jich, ale mysleli jsme si, že to jsou jen nějaká lejstra.“

Téhož dne byl Matěj vydán k útrpnému právu. Víc z něho nedostali. Řekl:

„Nic jiného nevím, na tom chci umřít. Skrze žádného jiného jsem k tomu nepřišel jen skrze ty lotry, toho syna Janského a toho Vaška. Oni mne k tomu naváděli.“

Ortel

Ačkoliv ne tak přílišně velká krádež při tomto jistým Matějovi, synu Vańka Konšelskýho z městečka Bohdanče se nachází a maje rozum, že k tomuto lotrovství tovaryši svými k neslušnému a nenáležitému oučinku kdádežnému povolil, poněvadž taková kostelní svatokrádež skutečně se od vrchnosti trestati má, z té příčiny podle právního vyměření svrchu dotčený Matěj mečem na hrdle trestán býti má. Stalo se ve středu po neděli postní léta Páně 1612.

3. Naši prapředkové nežili zdravěji a mravněji

Ještě dnes si mnoho lidí myslí, že naši předkové žili mravněji a zdravěji. Což není pravda, je to mýtus. Před několika stoletími se žilo úplně jinak. Lidé více pili, dá se říci, že doslova chlastali. Ještě v 19. století. Píše o tom například Jakub Arbes a profesor Vladimír Vondráček. PhDr. Jindřich Francek v úvodu ke své knize „Dějiny loupežnictva“ připomíná, že se k problematice obecné mravnosti se výstižně vyjádřil v jedné ze svých posledních prací historik Josef Janáček (1925-1994), když napsal:

„...naši pili nepochybně mnohem více, než bylo zdrávo, veselili se častěji a bujařeji, než připadalo vhodné kritikům veřejných mravů, a utráceli za své požitky mnohem více peněz, než bylo radno pro jejich měštce. Na první pohled bylo zřejmé, že pohoršlivých jevů ve veřejném životě přibývalo. Nezřízené zábavy v krčmách, hazardní hry a frejírská dobrodružtví byly doprovázeny pranicemi a násilnostmi, opilství a bezohlednost způsobovaly mnoho tragických nehod. Jestliže však pokles mravních hodnot představoval jednu stránku procesu, jeho účinky na druhé straně vyrovnávala stránka druhá, totiž nástup nového vztahu ke kulturní a estetickým hodnotám, k hospodářské podnikavosti a k cílevědomějšímu chápání politických poměrů. To všechno byly původní jevy české renesance, která plodila své bouřliváky, ale také utlačovala slabší povahy tak tvrdě, že zmizely v propadlišti dříve než stačily něco dokázat.“

V českých dějinách 16. - 18. století měla kriminalita vzestupnou tendenci. Ovšem nešlo o nějaké naše specifikum. Podobné problémy měli i v jiných částech Evropy. V té době byly nejrozšířenější majetkové delikty, které tvořily u většiny soudů skoro polovinu jejich trestní agentury.

„Neúprosné ekonomické zákony přivedly mezi zloděje, loupežníky a pytláky zchudlé šlechtice a zejména řadu městských a venkovských obyvatel,“ píše Jindřich Francek v knize Dějiny loupežnictva. „Tito lidé neuměli jiným způsobem řešit snížení své životní úrovně a existenční nejistotu. K nim ovšem musíme připočítat i skupiny žijící na okraji společnosti, které téměř organizovaně kradly, loupily a pytlačily a úzce spolupracovaly s překupníky. Represivní opatření soudů nesplnila (a ani nemohla splnit) zamýšlený cíl, totiž krutým trestáním delikventů přimět veřejnost k snížení kriminality. K tomu došlo až v polovině 18. století v rámci tereziánských reforem, ovlivněných osvícenectvím a sociálně ekonomických proměn našich zemí.“

Máme-li si uvědomit závažnost majetkových trestných činů, je třeba znát kupní cenu peněz. PhDr. Jindřich Francek v knize „Zločin a trest v českých dějinách“ o tom píše. Dovolím si z ní citovat.

„V 16. až 18. století se pohybujeme v období tolarové měny, jejíž soustava byla poměrně složitá, komplikovaná pronikáním zahraničních mincí a prolínání několika mincovních systémů. Vedle českých grošů byly v oběhu ještě míšeňské groše, tak i uherské a rýnské zlaté. Zavedení ražby tolarů jako vládní mince (r. 1529) však neomezilo mincovní pestrost, a tak byly ve čtyřicátých letech 16. století upraveny kurzy mincí - v roce 1547. V dalších letech byly pak jen početní jednotkou. Mzdy a ceny jsou v 16. - 17. století uváděny v pramenech převážně v groších (1 kopa česká = 2 kopy míšeňské = 140 krejcarů), od druhé poloviny 17. století se projevuje spíše zlatý (1 zlatý=140 krejcarů). Přejdeme tedy k jednotlivým mzdám a cenám, jejichž porovnání nám umožní zobrazit sociální situaci doby.

Koncem 16. století si tesař vydělal tři groše denně, v polovině 17. století měl kolem 7 grošů denní mzdy. Zednický mistr dostával za tutéž dobu obvykle 15 grošů a 3 denáry. Práce nádeníků byla odměňována podle své obtížnosti. Tak třeba za sekání ledu byla v roce 1647 stanovena mzda 3 groše. Za mlácení obilí bylo v 17. století placeno denně 8 grošů. Nyní obraťme pozornost k cenám. Kráva stála v druhé polovině 16. století asi 4 kopy grošů, později 5-9 kop. Za koně bylo v 16. století potřebné zaplatit 16-18 kop, slepice se prodávala za 2-3 groše, kopa vajec stála pět grošů, půl kila hovězího masa 2 groše a 1 denár, jednoduchý mužský plášť byl za 16 a ženské boty za 36 grošů. Dodejme, že vesnická chalupa mívala koncem 17. století hodnotu 20-75 kop grošů.

Na počátku 18. století měl tesař denně 9-13 krejcarů, zednický mistr si vydělal opět poněkud více – až 27 krejcarů. Za sekání ledu dostával nádeník 7 krejcarů a zednický přidavač měl kolem 9 krejcarů denně, mlácení obilí bylo v té době honorováno 9-14 krejcary. A jaké byly ceny? Kráva stála tehdy 6-10 a kůň 10 zlatých. Za slepici se platilo do 8 krejcarů, kopa vajec byla za 15 krejcarů, půl kila hovězího masa za 3-5 krejcarů, nový plášť byl k dostání až za 8 zlatých. Hmotná situace poddaných byla tehdy tíživá, krádeže se dopouštěli leckdy z hladu, protože nedokázali jiným způsobem řešit svou svízelnou existenční nejistotu.“

Nebudu tyto fakta komentovat. Ale přesto si neodpustím poznámku. Při porovnávání mezd a cen v tehdejší době jsem nabyl dojmu, že v dnešní době na tom nejsme o moc lépe. Jen loupežníci se více zcivilizovali. Ale to je věc názoru. Čtenáři si udělají obrázek sami. Někdy mám dojem, že dějiny lidstva se pohybují v sinusoidě.

4. Konec loupežnické bandy Jana Žamberského

V roce 1549 bylo v Pardubicích popraveno několik delikventů, kteří na mučidlech přiznali že působili v bandě Jana Žamberského, s kterým spáchali mnohé krádeže loupeže ale i vraždy.

Působili hlavně v oblasti Železných hor, kudy vedla starodávná obchodní cesta z Prahy přes Kolín, Čáslav, Golčův Jeníkov a Německý Brod do Jihlavy. Vratislav z Perštejna měl již řádění tohoto loupežnického tovaryšstva „plné zuby“ a proto zplnomocnil svého úředníka Buriana Svítkovského ze Škudel vyšetřováním těchto deliktů. A pokud možno, aby řádění této bandy učinil přítrž. Po několika měsících jeho zátah skončil úspěšně. Na sklonku léta 1550 byl dokonce zatčen Jan Žamberský alias Hubka, Mládek, chudý zeman a pohůnek. Dne 23. srpna vypověděl:

„S nebožtíkem Charvátem jsme oloupili skutečské židy. Za Luží u Skutče. Vzali jsme jim čtyři štuky kmentu, čtyři štuky barchanu a také ženský kožíšek. Již nevím čím byl podšitý. Ten kožíšek dal Charvát své přítelkyni. Potom jsme oloupili židy na Jahelných uších. Byl se mnou Mach Horyna alias Černý, nebožtík Martin Holý, rychtářův syn od Košumberka, Řezníček jinak Panenská řiť, Švarc - Němec ten zahynul u Poděbrad a Jan Beran který zahynul u Prahy. Vzali jsme šedesát kop. Každý dostal po deseti kopách, všechno to byly tolary, kromě toho asi tři kopy českých grošů, potom šafrán. Ten jsem si vzal sám i s krabicí a prodal jsem ho v Nesvačilích krčmářce Anně Kociánce se štukem černého ferštatu. Dalo mi to za dvě a půl kopy a 20 grošů... věděla že je to kradené. A její muž Kocián o tom též věděl byl také zloděj. Ale nedávno vzal konec u Prahy. Když nás honili po horách, utekli jsme nad rybník u Žehušic a tam jsme se rozdělili. Tam jsem dostal zlatý prsten stříbrné nákončí od pásu, stříbrnou přezku a zlatý červený. Prsten s tím zlatým jsem dal Vítové krčmářce v Kuřimi za víno, propil jsem tak jednu kopu grošů s Beranem, který zahynul u Prahy. Vítová nám ještě půjčila jednu kopu grošů a já jsem jí řekl, že když zase přijdu, zaplatím. Od té doby jsem tam nebyl. V Plaňanech mne varoval nějaký Matějka a Havel Žrout, řeznický tovaryš – pracoval v Kouřími a Kolíně. Přezku a stříbrné nákonči jsem prodal v Benešově jakési krčmářce za 24 grošů.

Potom jsem s nebožtíkem Palečkem na Hlubokém dole u Berouna vzali nějakému pacholkovi suknici, zdá se mi, že byla zelená. A také nějaké peníze – okolo jedné kopy grošů. Rozdělili jsme se o ně. Byl s námi také nějaký Moravec a jednooký Šálek, ale oba zahynuli. Peníze jsme utratili. Také jsem byl s Palečkem na Vydřiduchu za Prahou za Berounem. Tady byl s námi také jednooký Šálek. Přepadli jsme tři lidi, dva utekli já jednoho honil, ale nedostihl jsem ho.. Třetího Paleček zabil. Vzal jsem ranec přepadených, byly v něm košile a boty. Jednu košili jsem si nechal, boty jsme zahodili. Potom jsme ve Vožnici přepadli sedm vozů a na těch vozech bylo šestadvacet osob, které před námi utekly. Zadrželi jsme jen jednoho muže a vzali jsme si od něho 21 kop, o které jsme se rozdělili. Odtud jsme šli do Prahy, byli jsme v Dvoře Králové a zde jsme se rozešli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naši prapředkové nežili zdravěji a mravněji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.