Dračí oči

Čarodějka

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kristina Hlaváčková

Dračí oči – Čarodějka – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Kapitola 1. Malá bojovnice

Kapitola 2. Draci

Kapitola 3. Les má svoji hlavu

Kapitola 4. Bylinkářka

Kapitola 5. Lid pod horou

Kapitola 6. Breta

Kapitola 7. Dítě osudu

Kapitola 8. Nitram přichází

Kapitola 9. Magie v krvi

Kapitola 10. O pár nezajímavých let později

Kapitola 11. Zrůda

Kapitola 12. Morfeus

Kapitola 13. Arkas

S díky věnováno Pavlovi, Sandře a Zuzce, za jejich svatou trpělivost a důvěru, občasný slovní pohlavek a za to, že mě dokopali, aby Dračí oči neskončily v šuplíku. Adamušovi za geniální nápad a odvahu, kterou bych já neměla.

Kapitola 1.

MALÁ BOJOVNICE

Na chodbách hradu zuřil boj. Ve zdánlivě nepřehledné řeži začínaly vítězit skupiny obránců. Od útočníků byly od pohledu nezkušeného oka takřka k nerozeznání. Všichni bojující byli oděni do černého stejnokroje berberských bojovníků. Jen znalé oko dokázalo rozeznat semknuté skupiny obránců bránících své posty. Boj byl krátký. Útočníci, ač měli na své straně moment překvapení, neměli proti obráncům příliš šanci ani zahaleni lstí a černým stejnokrojem.

Do zvuků utichajícího boje se ozval dětský pláč. Královně Ašce se právě narodilo dítě. Dcera. Nejmladší sestra tří synů berberského krále Jana. Když spatřila světlo tohoto světa, v komnatě, kde se narodila, stála ozbrojená, černě zahalená stráž připravená bránit královnu. Meče mužů se zrcadlily ve světle ohně plápolajícího v krbu, zvuky boje byly stále jasně slyšitelné, ve vzduchu byl cítit dým. Královna Aška se na svou dceru usmála. Děvčátko rychle přestalo plakat, zívlo a usnulo. Dali jí jméno Elena.

V okně sedělo malé šestileté děvčátko a pozorovalo skupinku chlapců kráčejících zahradou. I na tu dálku slyšela jejich smích. Na malém čelíčku se nad nosem objevila hluboká vráska. Elena si přitáhla kolena pod bradu a objala je drobnýma ručkama. Čekala na vhodnou příležitost. Počkala, až si chůva půjde pro nůžky k ručním pracím, a tiše se vykradla z pokoje. Než se dostala do zahrady, její bratři již došli k lesu. Rychle a překvapivě tiše se vydala za nimi. Věděla, kam jde. Šla tudy už tolikrát! Jak se přibližovala ke svému cíli, zpomalila, přikrčila se a začala našlapovat ještě o poznání tišeji. Posledních několik metrů se musela plížit porostem, aby se mohla natáhnout pod křoví. Uvelebila se pohodlně na břiše, bradu si podložila rukama. Sledovala, jak se její bratři, spolu s ostatními hochy, učí zacházet s mečem a jinými zbraněmi. O něco dál trénovali mladíci a muži. Byla dost blízko na to, aby slyšela Áronovy rady, jak hochům opravuje držení zbraní i postoj, jak jim vyčítá, že se nedostatečně kryjí.

Áron byl hlavním velitelem otcovy gardy. Ze všech jeho bojovníků byl nejzkušenější a nejmoudřejší. Hoši si z něj utahovali, že je také ze všech nejstarší. Elena se na něj nikdy nedívala přímo. Věděla totiž od matky, že zkušený bojovník umí vycítit upřený pohled. Kdyby ji tu někdo objevil, kdyby ji tu našel Áron, už by se nic nenaučila. Otec by ji pravděpodobně přerazil, nebo by ji alespoň někam zavřel a zahodil klíče.

Áron naklonil hlavu na stranu a pod přivřenými víčky se zadíval k lesu. Znovu, jako již tolikrát, měl pocit, že jej někdo pozoruje. Před několika dny, když všichni opustili cvičiště, začal prohledávat okolí. Po pár hodinách důkladného pátrání našel, co hledal. Na jedné z používaných cest objevil drobný otisk dětské nožky. Překvapilo jej, jak opatrný byl ten, kdo stopu zanechal. Ještě překvapivější bylo, jak nesnadné bylo stopu sledovat, ale Áron byl příliš zkušený, než aby mu stopy dokázaly skrýt své tajemství. Po několik dní sledoval slabé otisky do různých úkrytů a zpět do hradu. Dítě, které je zanechalo, bylo na svou velikost obdivuhodně vynalézavé. Nikdy nepoužilo stejnou cestu dvakrát. Vyhýbalo se povrchům, na kterých by byly stopy snadno čitelné, nezlomilo svými kroky jedinou větvičku. Jednou použilo za skrýš křoví, jindy zase strom či vysokou trávu.

Teď, když tam tak stál a kradmými pohledy zkoumal les, zahlédl ptáka, který se chtěl usadit v křoví, na poslední chvíli nepřistál a odletěl.

Sledovat Árona bylo důležité. Elena se neustále snažila mít přehled, kde se pohybuje. V jednu chvíli tam stál, s hlavou skloněnou, v druhou byl… pryč! Elena se zprudka nadechla. Lekla se. Srdce se jí rozbušilo. Pomalu, centimetr za centimetrem, potichu a s opatrností se začala plížit zpět. Nesměla na sebe upozornit prudkým pohybem ani hlukem. Konečně se vytáhla zpod křoví. Otočila se a přikrčena uběhla několik metrů, než se napřímila a narazila do vysoké, černě oděné postavy. Áron! Upadla na zadek. S udivující rychlostí se zvedla a pokusila utéct. Áron byl rychlejší. Udělal jediný rychlý krok, chytil unikající Elenu za košili na zádech a strhl ji dozadu. Byla příliš drobounká, než aby se mu silou vyrovnala. Chvíli sebou házela a pokoušela se mu vysmeknout, ale nepomohlo to. Znehybněla.

„Už jste se uklidnila, princezno?“

„Postav mě!“

Sotva se ocitla na nohou, otočila se k němu čelem. K jeho značnému překvapení se narovnala a podívala se mu přímo do očí. Čekal strach, možná další pokus o útěk. Čekal přemlouvání, pláč, možná i pokus o úplatek. Nečekal přímý, klidný pohled z očí do očí. Stoicky založil ruce na prsa. Začínalo to být opravdu zajímavé.

„Jdeme?“ otázala se.

„Kam by si vaše Jasnost přála jít?“

„Nepřála. Oba víme, že mě zavedeš k otci. Tak ať to máme raději za sebou.“

Ten jeho kamenný výraz byl denervující! Pokusila se narovnat páteř ještě o několik málo centimetrů, aby si nepřipadala tak malá, ale moc to nepomohlo. Letmým pohybem ruky jí pokynul. „Až po vás, Jasnosti!“

Otočila se na patě a vyrazila statečně k hradu. Áron pozvedl obočí a vyrazil za ní. Tvořili zvláštní procesí. Malé, odhodlané děvčátko a za ním černý stín. Prošli lesem, zahradou, postranní brankou, vešli do hlavní chodby. U dveří královy pracovny se zastavili. Strážní si je se zájmem prohlédli, jeden zaklepal a otevřel dveře. Elena se zhluboka nadechla a vstoupila. Áron ji následoval. Král Jan zdvihl hlavu a odložil brk. Usmál se. Zastavila šest mužských kroků před stolem. Áron zůstal stát o krok za ní. Lehce se uklonil.

„Co vás přivádí?“ otázal se král, kterého postoj obou příchozích mírně překvapil.

Před Elenou najednou seděl její král, nikoliv otec. Otce se nikdy nebála, i když to byl chlap jak hora a u většiny lidí strach, nebo alespoň hluboký respekt, vzbuzoval. Teď se ale začínala opravdu bát. Vypadal hrozivě! Byl obrovský! A tak vážný! Napadlo ji, že by bylo nejlepší utéci a schovat se někde, kde ji nikdo nenajde, schoulit se tam do klubíčka a počkat, až se bouře přežene. Ale na to už bylo drobátko pozdě. Pokusila se vypadat alespoň trochu důstojně, ale to jde těžko, když měříte sotva něco málo přes metr.

„Pane, princezna Elena byla na cvičišti,“ odpověděl Áron.

„Nebyla jsem na cvičišti, otče. Jen u něj,“ bránila se odhodlaně.

Král se na svoji dceru chvíli jen tak díval a přemýšlel. Áron za ní stál nehnutě, s kamennou tváří bez výrazu.

„Důvod?“

„Chci se učit bojovat, jako moji bratři.“

Král potlačil nutkání otočit oči v sloup, vstal, obešel stůl, opřel se o jeho kraj a založil ruce na prsa. Na hovory se svou dcerou nebyl příliš zvyklý, většinou se mu ztrácela za hradbou starších bratrů, kteří pokřikovali, rvali se a neustále vyváděli nějaké vylomeniny.

„Děvčata na cvičiště nepaří.“

„Proč?“ otázala se s odzbrojující dětskou přímostí.

„Jsi královské krve. Máš se naučit chovat, číst a psát, znát zákony, být ozdobou trůnu, moudrou ženou budoucího krále, budoucí matkou bojovníků.“

„Jak se mám stát dobrou matkou bojovníků, když nebudu umět bojovat? Mohu se přeci učit bojovat i číst a psát a to všechno ostatní, jako moji bratři.“

Král nakrčil čelo.

„Tvoji bratři jsou chlapci, budou z nich muži. Ženy do boje nepatří.“

„Moji bratři se učí tančit, proč bych se já nemohla učit bojovat?“

Král se pousmál.

„Prosím, otče, dovol mi učit se!“ Udělala dva kroky vpřed. „Otče, prosím!“

Král se k ní sklonil.

„Jak se chceš stát bojovníkem, když se nedokážeš ani schovat tak, aby tě neobjevili?“ otázal se a měl pocit, že v této diskusi našel konečný argument. Jeho dcera se na něj však vítězoslavně usmála. Narovnala se ještě o pár zbývajících milimetrů na maximum, které její páteř dovolila, založila ruce na prsa v imitaci postoje svého otce. Zhoupla se na patách a zdvihla hrdě bradu.

„Ale já už tam chodím několik týdnů, skoro dva měsíce!“

Králi poněkud ztuhl úsměv na rtech. Zvedl hlavu a podíval se tázavě na Árona. I on vypadal mírně překvapeně, což u něj znamenalo takřka paniku, protože Áron emocím jednoduše průchod nedával. Jeho obličej byl dokonalým příkladem nečitelného pokerového výrazu.

„Vím o ní několik dní. Schovávala se chytře, chvíli mi trvalo ji objevit.“ Oba muži se na sebe dívali. Pak se král k Eleninu nesmírnému údivu rozesmál.

„No, Árone, ty jsi velitelem cvičiště. Rozhodnutí je na tobě,“ přesunul král zodpovědnost na Árona a doufal, že bude mít rozum.

Elena se na Árona otočila. Upřela na něj své velké prosebné oči.

„Chceš se učit bojovat? Budiž! Postavíš-li se bojovníkovi, kterého určím, a dokážeš-li mu zasadit pět ran a ještě zůstat stát, budu tě učit bojovat. Měj ale na paměti, že nebudeš mít nejmenších výjimek ani úlev. Nebudu brát ohled na to, že jsi děvče!“

„Kdy?“ otázala se vzrušeně. Vždyť kdo se prosil o nějaké úlevy? Chtěla se vyrovnat svým bratrům.

„Zítra ráno,“ odvětil Áron. Odpověděla mu nadšeným přikývnutím. Oči jí zářily. Otočila se tázavě na svého otce.

„Dobrá tedy, zítra ráno se přijdu podívat. Nemysli ale, že to bude snadné! A teď běž, než si to rozmyslím.“ Usmál se na ni a pak sledoval, jak vesele vybíhá z pracovny, překvapená a šťastná, že to takhle dopadlo, že vlastně nemá malér. On si to tedy rozhodně představoval jinak. Tohle rozhodnutí mu připadalo všechno, jen ne rozumné.

Počkal, až se za ní zavřou dveře.

„Nejsem si jist, jestli to bylo rozumné, příteli.“

„Pane, sám jsi vložil toto rozhodnutí na má bedra.“

„Trochu jsem doufal, že se rozhodneš jinak.“ Áron se usmál. Tak o tom tedy nepochyboval!

„Oba víme, že bychom ji museli uvázat, aby tam nechodila tajně i nadále.“

Král přikývl. Se svou dcerou sice netrávil příliš času, ale věděl, že byla neposedná a tvrdohlavá. Její bratři ji navíc popichovali. Výbušná kombinace. Obával se, že by ani uvázání nestačilo, ledaže by se jednalo o hodně silný řetěz. Ale pustit ji na cvičiště?

„Co když tvým podmínkám dostojí?“ napadlo ho a Áron jen pokrčil rameny.

„Pak si zaslouží učit se bojovat.“

„To neznamená, že to je rozumné.“

„Pak jsi mě neměl nechat rozhodnout.“ Tentokrát pokrčil rameny král.

„Je to tvoje cvičiště. Jen mě děsí, že se ani trochu nebojí,“ posteskl si král.

„Příklad vede, řekl bych,“ dovolil si velitel královské stráže vyjádřit svůj názor; jaký otec, taková dcera.

Elena vešla na cvičiště, oděna v černé berberské uniformě. V ruce držela trak, dlouhou bojovou tyč. Byla nervózní a bledá. Došla až před tribunu a uklonila se svým rodičům. Chlapci, mladíci i bojovníci stáli v řadách lemujících plochu hlavní arény. Napadlo ji, že tenhle cirkus si mohli odpustit. Áron stál před tribunou. Pokynul hlavou. Z řady hochů vystoupil desetiletý chlapec s bojovou tyčí v ruce. I on se uklonil královskému páru. Byl téměř o hlavu a půl vyšší než Elena. Jmenoval se Dars a byl to prostřední z jejích bratrů. Áron jej vybral záměrně. Věděl, že Dars nebude Elenu nijak šetřit, a dalo se předpokládat, že nebude zbytečně krutý už jen proto, že se dívali jeho rodiče.

Elena z této volby nadšená nebyla. Dars byl vzteklý, sebevědomý, výborný bojovník. Byl zároveň tím, kdo Elenu nejvíc popichoval, provokoval a dával jí najevo, že je jen malé děvče a bojovníkům, jako je on sám, nesahá ani po kotníky. Věděla, že se bude chtít předvést a rozhodně se pokusí pořádně jí to vytmavit. Těšil se, že jí nařeže a ještě navíc mu nikdo nebude moct nic vyčíst.

Zhluboka se nadechla. Silou vůle uvolnila zápěstí pravé ruky, která se samovolně křečovitě sevřela na jejím traku. Hlavně sledovat, přemýšlet, rychle uhýbat, nenechat si vyrazit trak z ruky, nenechat se srazit na zem, zasadit pět ran.

Král shlížel z dřevěné tribuny na svoje děti. Překvapovalo jej, že jeho žena, královna Aška, neřekla proti tomuto souboji ani slovo. Předpokládal, že se bude o svou dceru bát a dá mu to důrazně najevo. Aška mu však věnovala pouze káravý, nesouhlasný pohled. Neřekla ani slovo. Pravděpodobně by byl raději, kdyby na něj křičela.

„Bude to rychlé, doufám, že ji Dars příliš nepotluče,“ vyjádřil své obavy.

„Na to jsi měl myslet dříve, ale možná se budeš divit,“ odvětila královna a s pobavením sledovala jeho překvapený výraz.

„Je drobná a nikdy nebojovala. Dars je větší, silnější, dobrý bojovník, nebude s ní mít žádné potíže.“

„Děvče, že? Se soudem počkej na konec souboje, můj pane.“ Usmála se na něj, ale její tón byl ledový. Kdyby mu nenapověděl ten tón, jistě by to udělalo to oslovení.

Chtěla všem dokázat, že si zaslouží stát na cvičišti po boku svých bratrů a ostatních chlapců. Jestli to má znamenat, že jí bratr natluče, byla ochotna to podstoupit. Jen aby si neudělala ostudu, hlavně aby neudělala ostudu otci a nezklamala matku. Tohle bude bolet! Hlavně ať už to má za sebou! Pohnula se. Mírně přizvedla trak ze země a plynulým pohybem si jej opřela o kříž, zatímco levou ruku přemístila k pravému rameni a uklonila se. Dars její pohyby napodobil. Trochu jej zahanbila tím, že to byla ona, kdo dal pokyn k boji. V jednu chvíli byly obě tyče za zády dětí, v další se švihem ocitly v obranné pozici. Oba bojovníci, dá-li se jim tak říkat, začali okolo sebe kroužit.

Elena zaútočila. Ten první úder jí připadal zvláštně zpomalený; levou rukou pustila trak a švihem pravé ruky obkroužila oblouk ve výši svého obličeje. Zasadila Darsovi ránu do levého boku. Překvapila ho, ale zareagoval rychle. Jeho trak vyletěl proti tomu jejímu a následovala série prudkých úderů tyč na tyč. Padaly jeden za druhým. Elena se rychle dostala do obranné pozice, ale bratrovy rány odrážela s překvapivou jistotou.

Jako by to oťukávání Darse najednou přestalo bavit. Dvěma rychlými silnými údery zasáhl Elenu ze strany do žeber a uskočil. Oči mu hrály. Bavil se. Předváděl se. Elena jej však při jeho úskoku následovala. Na poslední chvíli odrazil její útok, kterým mu mířila na rameno. Švihl jí trakem po nohách, pokoušeje se jí je podrazit. Elena pohotově vyskočila. Úder šel do prázdna, jeho síla a setrvačnost Darse pootočily. S tyčí zvednutou nad hlavou jako s kyjem mu ve skoku zasadila ránu do zad.

Áron již po druhé zvedl pravou ruku do vzduchu na znamení zásahu. Dars se v podřepu otočil a znovu udeřil. Elena vykryla jednu, druhou i třetí ránu, ale Dars byl přeci jen zkušenější, větší a silnější. Následující ranou prorazil její kryt a udeřil sestru do levého ramene. Úder byl tak silný, až Eleně scvakly zuby. Musela ukročit, aby neupadla, a nestihla zvednout tyč dostatečně vysoko, aby zastavila další ránu. Dars švihl ještě čtyřikrát. Rány dopadaly na Elenina ramena a boky takovou silou, až se jí zatmělo před očima.

Hučící dav jako by najednou utichl. Slyšela jen zlověstný švih tyče, která jí mířila na rameno. Na poslední chvíli se dolomila v pase, a zatímco jí Darsova tyč jen o kousíček míjela hlavu, vrazila konec té své Darsovi do žaludku jako meč. Zlomil se v pase, ruce mu klesly. Než se nadál, Elena v dřepu švihla rukou s trakem dozadu a přes svoje záda a hlavu spíše šťouchla, než udeřila Darse do ramene. Áronova ruka počtvrté vyletěla do vzduchu, zatímco Dars ztratil rovnováhu a svalil se na záda. Elena se plynulým kotoulem vzad dostala nejen z jeho dosahu, ale i zpět na nohy. Dars jejím směrem vykopl oběma nohama, ale nedosáhl. Švihem se znovu postavil.

Úsměv mu z tváře dávno zmizel. Elena těžce dýchala, od vysněného cíle ji dělil pouhý jeden úder, který musí zasadit svému bratrovi, ale soustředit na něj veškerou svou pozornost nebylo lehké. V hlavě jí hučelo. Ruce ji bolely, bojový trak jí v nich ztěžkl. Dars vyrazil kupředu, pohyb jeho tyče napodobující Elenin první útok směřoval na její levé rameno. Čekal, že Elena ustoupí, pokusí se úder zablokovat svislým krytem tyče. Neudělala to. Přesto jeho úder nedopadl. Elena se protočila doprava a levou rukou, silou podpořenou setrvačností otočky, udeřila bratra tyčí naplocho přes záda.

Dav přihlížejících zahučel, Áronova ruka vyletěla vzhůru. Elena chvíli stála s napřaženou tyčí, rukou mírně vytočenou vzad, levou nohou nakročenou dopředu, čekala, co bratr udělá. Jako by najednou někdo zapnul zvuk. Uslyšela jásající obecenstvo. Pracně stáhla nohu pod sebe a spustila ruku s tyčí volně k tělu. Otočila se čelem k Darsovi. Byl zaprášený, rozcuchaný, zamračený, měl trochu křečovitá záda. Chvíli vypadal, že zvažuje další útok, ale pak si to rozmyslel a ustoupil o krok vzad. Vzájemně se uklonili, nespouštějíce ze sebe oči. Spolu se uklonili královskému páru. Dav jásal. Elenu bolelo celé tělo, po bradě jí stékal proužek krve z rozbitého rtu. Zvedla hlavu a podívala se na své rodiče. Oba vstali a scházeli dolů z tribuny.

„Dobrý boj.“

„Ano, otče,“ zahuhlal Dars.

Jeho otec jej poplácal po rameni. Elena ho šťouchla loktem do bolavých žeber.

„Ale no tak, bratříčku! Kdybychom bojovali na porážku, natrhl bys mi zadnici.“ Dars zavrčel:

„Příště ti ji natrhnu!“

„Ale příště už budu umět víc a budu ještě lepší!“ Kdyby ji všechno tak hrozně nebolelo, poskakovala by radostí. Láskyplně svého bratra objala. Zavrčel na ni a setřásl ji. Zuřil. Jeho sestře to bylo jedno. Otec se k ní s úsměvem sklonil.

„Jsem na tebe pyšný!“ pravil a objal ji. Jak již bylo řečeno, král Jan byl velký chlap. Jeho láskyplné objetí se rovnalo medvědímu stisku. Elena cítila, jak její zlámaná žebra zapraskala, prudká bolest jí vystřelila do celého těla. Před očima se jí zatmělo, ze rtů se vydral tichý sten. Omdlela.

Král Jan cítil, jak mu tělo jeho dcery ochablo v rukách. Uvědomil si, že jí podklesla kolena, hlava a celé tělo se zvrátily vzad. Zachytil ji a zvedl do náručí. Její tvář byla bledá, oči zavřené. Ašku to polekalo. Přistoupila rychle ke svému choti, dotkla se dceřina čela. Trochu ji to uklidnilo.

„Odnes ji do pokoje,“ přikázala svému muži tónem, který nedovoloval jakýkoliv odpor.

Kapitola 2.

DRACI

Nenápadně vyhlížející kámen v hromádce poposkočil a hlasitě pukl. Rolník odpočívající na kopečku se vyděsil. Vyskočil a nedůvěřivě pozoroval nevinně vyhlížející hromádku kamení. Středně velký kámen oválného tvaru o délce mužského předloktí znovu nadskočil a v jeho reliéfu se objevily drobné praskliny. Rolník vyjeveně ustoupil o několik kroků. Kámen znovu nadskočil a malá část se ho odloupla a upadla. Vzniklou prasklinou se prodrala malá zubatá tlamička. Rolník na nic nečekal, otočil se na patě a s hrůzou se rozběhl pryč.

Kámen ještě několikrát poposkočil. S každým nadskočením se na jeho povrchu objevila hlubší a rozsáhlejší mapa prasklin. Otevřená puklina se rozšiřovala, za zubatou tlamičkou se mezerou protáhla drobná zeleno-modrá hlava, přední tlapy s malými drápky, jedno i druhé křídlo a pak i zbytek těla. Dračí mládě si nemohlo k vyklubání najít méně vhodný okamžik. Na nestabilních, nemotorných nohách se vypotácelo ze svého vejce. Přední noha mu poklesla na nerovné ploše jednoho z kamenů a dráček se skutálel z hromady na zem. Rozplácl se v trávě a chvíli jen tak ležel. Tiše kníkl. Zvedl hlavu a zmateně jí zatřásl. Ozvalo se škytnutí. Dráčkovi se z nozder vydral obláček teplého vzduchu. Neohrabaně se postavil na vratké nohy. Chvíli se potácel, pokoušel se vyvážit hlavu a ocas, což byl poměrně nerovný souboj, protože hlava byla zjevně o něco těžší, neustále se nakláněl na čumák. Nakonec boj s gravitací vyhrál a podařilo se mu narovnat. Protáhl si křídla. Byla blanitá a téměř průhledná, ještě vlhká. Znovu si škytl. Rozhlédl se kolem sebe a udělal několik nejistých kroků. Natáhl krk a z hrdla se mu vydral táhlý, kvílivý zvuk. Znělo to téměř jako dětský pláč. Dráček se zaposlouchal, ale odpověď nedostal. Zavolal znovu.

Tedy alespoň Eleně, schované v křoví, to připadalo jako volání. Přišlo jí přirozené, že by čerstvě narozený tvoreček volal mámu, a tak raději zůstala ve svém úkrytu. Áron přeci vždy říkal, že matky s mláďaty jsou nebezpečné. A draci prý byli velcí. Setkání s velkým rozzuřeným dravcem rozhodně nehodlala riskovat. Tato jistá dávka přiměřené opatrnosti jí však nezabránila se zájmem pozorovat tvorečka, který se pokoušel získat vládu nad svýma vratkýma nohama a zjevně dělal rychlé pokroky. Tu a tam se ještě zapotácel a převážil na čumák, ale brzy se mu začalo dařit. Ještě několikrát ze sebe vydal ono táhlé, plačtivé volání, které stále zůstávalo bez odezvy.

Z lesa, kam zmizel vyděšený rolník, se ozývaly rozčilené hlasy. Přibližovaly se. Elena se zaposlouchala. I dráček zpozorněl. Tak rychle, jak mu jen nožky dovolovaly, se ukryl za hromadu kamení. Přitiskl se do trávy a zůstal ležet. Eleně se tak momentálně ztratil z dohledu. Na mýtinu se vyřítili čtyři ozbrojení muži v čele s rolníkem. Všichni měli v rukou meče a štíty, kromě jednoho, který se ozbrojil velkou bojovou palicí.

„Tak kde je ta potvora?“ otázal se ten s palicí. Rolník ukázal na hromádku kamení. Obezřetně postupovali vpřed, diskutujíce taktiku. Jejich úmysl byl až příliš zjevný. Elena vstala a rozběhla se po okraji mýtiny směrem ke kamenům i skupince mužů. Když se dostala na úroveň hromady, vystoupila z lesa. Muži soustředění na dráčka ji zatím nezaregistrovali. Pokoušeli se zahlédnout svoji oběť, přibližovali se ke kopečku kamení v mírném, opatrném rozestupu.

„Zadržte!“ křikla na ně. Pokusila se do svého hlasu vložit autoritativní tón, který tak často slýchala od svého otce. Překvapeně se zastavili. Rychlým krokem došla téměř k nim. Postavila se mezi ně a hromadu kamení, za kterou se schovával dráček.

„Cože?“ zmohl se konečně na slovo ten nejbojovnější z mužů.

„Stůjte!“ odvětila Elena pevně. Muži se na sebe nejistě zadívali. Přemýšleli nad tím, kde se tu to děvčátko vzalo.

„Uhni, holka!“ rozhodl se najednou ten s palicí a pokusil se Elenu odstrčit rukou velkou jako lopata. Elena ustoupila o krok vzad. Významně položila ruku na jílec meče, který měla u boku.

„Nechte to mládě být!“ Stála tam, drobné osmileté děvčátko oděné v černém, v cestě čtyřem dospělým mužům se zbraněmi v rukou. Jeden z nich se zasmál drsným, neveselým smíchem.

„Uhni, holka!“ zopakoval, ale Elena jen zavrtěla hlavou.

„Je to drak. Vyřídíme ho dřív, než vyroste a někoho sežere. Uhni!“ přikázal jí. Elena znovu zavrtěla hlavou.

„Ne, je to jen mládě a nemůže se bránit!“ Že to nebyla šťastná volba slov, jí bylo jasné hned, jak je vyslovila.

„Právě proto. Zabijeme ho hned, dokud to jde. Uhni z cesty!“ Chlap byl viditelně rozčilený.

„Jo, uhni, holka. Ten prcek nám tu nebude hulákat a volat jiný draky. Máme nedaleko vesnici a nechceme, aby se nám tu ta pakáž potulovala!“ Udělal krok směrem k ní. Znovu ustoupila.

„Nesmíte ho zabít právě kvůli ostatním drakům!“ napadlo ji najednou.

„Každé mládě má pravděpodobně poblíž matku. Možná ji přivolal a je na cestě sem. Co si myslíte, že udělá, až zjistí, že jste jí zabili mládě? Draci mají skvělý čich. Vystopuje vás do vaší vesnice a celou ji spálí na prach. To chcete?“ Muži se na sebe znovu nejistě zadívali. Tohle je nenapadlo. Dokonce zapomněli, že věří, že draci vymřeli.

„Když tu takhle huláká, tak to vyjde na stejno! Uhni, fracku, nebo ti nandám řemenem, že se pleteš chlapům do cesty!“ štěkl ten nejbojovnější z nich a vykročil odhodlaně směrem, kde byl přesvědčený, že se dráček schovává. Elena vytasila meč. Zatlačili ji už tak daleko, že byla skoro za hromadou kamení. Riskovala kosý pohled stranou do trávy u paty hromady. Zahlédla tam drobné tělíčko dráčka, který se pokoušel být neviditelný a krčil se co nejblíže k zemi. Upřel na ni velké oči. Rychle se otočila zpět ke čtveřici.

„Přikazuji vám, zadržte!“ zkusila to znovu. Znovu to hrubé, neveselé uchechtnutí.

„Jakým právem?!“

„Jsem princezna Elena, dcera krále Jana a královny Ašky. Přikazuji vám, odejděte!“ vložila do svého hlasu všechno své odhodlání. Důstojně se narovnala do celé své výšky. S mečem v ruce tam stála jako živý štít a pokoušela se nemyslet na to, jak vyděšená vlastně je. Chlapi se zastavili jako jeden muž.

„Co?“ otázal se jeden nechápavě.

„Slyšels!“ odsekla arogantním tónem, který tak často slýchávala od svých bratrů. Muži se shlukli a polohlasem začali debatovat. Z toho, co Elena chvílemi zaslechla, zjevně panovala neshoda, co dál. Je to škvrně fakt princezna? Jestli jo, tak kde má osobní stráž? A co když není? No ale co když je? Ale co s tím drakem? Co když opravdu přiletí jeho matka? A co když se objeví její matka? Co potom? Co budeme dělat? Takové i jim podobné dotazy pronikaly k Eleniným uším. Elena se znovu úkosem podívala směrem k dráčkovi. Vypadal jako stín ležící v trávě. Eleně okamžik trvalo, než jej v záplavě zeleně objevila. Mládě ji se zájmem pozorovalo.

Nekoukej na mě tak, jsme oba v pěkném maléru! pomyslela si. Dráček naklonil hlavu do strany, jako by naslouchal. Ze skupinky se najednou vynořil mluvčí, onen bojovný s palicí.

„Nemůže tu tak hulákat! Musí odtud pryč!“ zahlásil, ale jeho bojovnost a jistota byly najednou ty tam. Elena se na něj zadívala. Hlavu měla ve výši jeho pupku. Připadal jí obrovský.

„Vraťte se do vesnice, odnesu jej pryč,“ odpověděla nakonec. Byl to hloupý nápad, ale nic lepšího ji zrovna nenapadalo. Muži se po sobě podívali.

„Jak víme, že se neotočíme na podpatku a ty ho tu nenecháš?!“ otázal se vzdorovitě rolník, který byl svědkem počátku dráčkova zrodu. Elena se zatvářila uraženě.

„Jak se opovažuješ mluvit s královskou dcerou tímto tónem?! Opovažuješ se zpochybňovat slovo člena královské rodiny?!“ Tentokrát postoupila bojovně vpřed ona. I přes svůj nevelký vzrůst a drobnou postavu vypadala v tu chvíli dost hrozivě. Muži začali bezděky ustupovat. Udělali několik kroků, než si jeden z nich uvědomil, že čtyři dospělí chlapi ustupují před jedním drobounkým děvčátkem, a zastavil se.

„Ale…“

„Žádné ale, jděte!!“ přikázala tónem, na který by musel být hrdý i její otec.

„Ale odneseš ho odtud?“ ujišťoval se ten, který doteď nepromluvil. Elena měla pocit, jako by jej cestou na mýtinu přibrali jen nějak omylem, do počtu.

„Ano!“ řekla s takovou jistotou, že se rozhodli jí uvěřit. Co kdyby přeci jen byla královskou dcerou… Neochotně se otočili a šourali se pomalu pryč, nejistě se ohlížejíce přes rameno. Elena počkala, než zašli do lesa. Zasunula meč do pochvy a otočila se k dráčkovi, který ji pozoroval s nepokrytým zájmem.

„No, to bylo o chlup!“ oddechla si nahlas. Třásla se jí kolena a měla chuť se rozběhnout a utéct hodně daleko. Jenomže to nešlo. Porušila by tak slib a to by ji otec zrovna nepochválil. Sliby se v královské rodině braly velmi vážně a ona nehodlala pokoušet trpělivost svého krále a fakt, že by tak zostudila rodinu.

„Musíme odtud vypadnout, než si to rozmyslí a přijdou s ještě větší posilou!“ zkonstatovala jen tak pro sebe. Dráček zvedl hlavu ze země a znovu ji naklonil na stranu, jako by poslouchal. Elena měla najednou pocit, jako by změnil barvu. Z ničeho nic byl v trávě mnohem lépe vidět. Při pohledu z blízka měly jeho šupiny podivnou zelenou barvu s nádechem duhově modrých odstínů.

„Mě se neboj!“ pověděla mu. Začala se pomalu přibližovat, s rukou nataženou před sebe, jako by přistupovala ke psu, aby si ji očichal. Dráček se postavil na nohy, natáhl krk a zavětřil.

„Ne že mě kousneš! Jmenuji se Elena. Jsem dcera Ašky, dcery rodu Adragonek, ochránkyní draků. Neublížím ti! Musíme ale rychle odejít, tady není bezpečno. Dovolíš mi tě odnést?“

Pomalu se přibližovala k dráčkovi s rukou stále nataženou a připadala si hloupě, že na draka promlouvá, jako by jí rozuměl. Třásly se jí prsty. Dráček si ji pečlivě očuchal, aniž by z ní spustil oči. Potěšilo ji, že se jí nepokouší ruku ukousnout. Najednou škytl a z nozder mu vyšel obláček teplého vzduchu. Elena instinktivně ucukla. Dráček sklonil omluvně hlavu a zakryl si čumák přední tlapkou. Eleně to přišlo roztomilé. Usmála se. Tiše hvízdla. Chvíli se nic nedělo. Pak se z lesa s tichým dusotem vynořil válečný berberský kůň. Přiklusal téměř k Eleně, ale zavětřil a nedůvěřivě se zastavil. Dráček zasyčel.

„No no, vy dva! Aškente, neboj se, to je dráček. Odvezeme ho odtud, aby mu neublížili. Vím, že ti zrovna nevoní, ale je malý, nic ti neudělá!“ Kůň s dráčkem se velmi opatrně a velmi nedůvěřivě očichali. Elena byla zvyklá na svého koně mluvit a věděla, že jí rozumí, neboť byl z rodu moudrých válečných koní. Berbeři věřili, že jejich váleční koně jsou převtělené duše dávných válečníků. Zvedla opatrně dráčka do náručí a vysadila jej na kožené sedlo. Zatímco tam nejistě balancoval, vyhoupla se za ním. Otěže nechala uvázané kolem hrušky sedla a dráčka vzala do náručí. Pobídla Aškenta a řídila jej koleny, jak ji to učil Áron.

„Matka říká, že draci žijí v horách. Tak pojedeme dál do hor. Já draka nikdy neviděla. Doufám, že jestli najdeme tvoji mámu nebo jiné draky, tak mě rovnou nesežerou,“ přemýšlela Elena nahlas. Matka vždy říkala, že draci umějí komunikovat, ale kdo ví, jak to vlastně je.

Mluvila na dráčka, jako by jí rozuměl, ale nebyla si tím ani trochu jista. Vždyť je to ještě mládě, mláďata se takové věci přeci musejí naučit, nebo ne? Zatím to ale vypadalo, že dráček chápe, co se kolem něj děje, a rozhodně se Elenu nepokoušel ani pokousat, ani podrápat. Do náruče se taky nechal zvednout bez protestů.

„Jenom nevím, jak draky najdeme. Matka říká, že se hledají těžko, nechtějí-li být spatřeni, a já to nikdy nezkoušela. Navíc nemůžu jet moc daleko. Musím se vrátit do hradu před setměním, jinak budu mít potíže. Už takhle dostanu za uši. Do hradu tě vzít nesmím. Co kdyby tě rodiče přišli hledat? Zapálili by jistě hrad a mnoho lidí by zemřelo. To nejde. Ale taky tě nemůžu nechat někde samotného jen tak. A jé!“ povídala si s dráčkem, který se přinejmenším tvářil, že jí naslouchá. Tiše kníkl. Osmělila se a pohladila jej po hlavě. Dráček přivřel oči a nechal se spokojeně drbat.

„To se ti líbí, viď!“

Aškent zatím postupoval rychlým krokem k horám. Elena se pokoušela rozpomenout na vše, co jí matka vyprávěla o dracích, hlavně o tom, jak se hledají. Dráček schoulený v jejím náručí byl roztomilý. Začínalo jí dělat starosti, co s ním má udělat. Tím, že mu zachránila život před rolníky a slíbila, že jej odnese, za něj převzala zodpovědnost. Nechat ho někde samotného v horách by bylo takřka stejné jako nechat ho na pospas těm krvežíznivým chlapům. Nevěděla, co má dělat. Navíc jí matka nikdy nevyprávěla o dračích mláďatech a Elena nevěděla, co takový dračí prcek umí nebo potřebuje.

„Kdyby tu tak byla matka,“ posteskla si. Dráček v jejím náručí vydal podivný zvuk. Znělo to, jako když Eleně škrundá v břiše. „Ty máš hlad!“ došlo jí po chvíli. Zalovila v sedlových brašnách, ve kterých vždy vozila malou zásobu jídla k obědu, případně jako rezervu pro strýčka příhodu. Brzy si dráček pochutnával na sušeném mase. Všechno snědl a pokoušel se nahlédnout do brašny, jestli by tam ještě něco nebylo. „Maso už nemám, maličký,“ zasmála se.

Konečně se dostali do kopců, které se o pár kilometrů dál zdvihaly do vysokých hor. Slunce se vyhouplo vysoko, bylo krátce po poledni. Elena věděla, že se bude muset brzy otočit a vrátit, aby doma neměli strach a aby se nedostala do maléru. Rozpomněla se na jeden obřad, o kterém matka říkala, že draky přivolá, jsou-li relativně blízko a chtějí-li být přivoláni, ale prospekt setkání s dospělým drakem jí připadal děsivý. Matka sice říkala, že jsou draci v podstatě přátelští tvorové, pokud je někdo neohrožuje, ale věřte tomu. Co když narazí na nějakého, který bude nepřátelský? Matka by si věděla rady, ta s draky mluvívala jako mladá dívka. Měla zkušenosti a mnoho, mnoho znalostí. Ale Elena? Tohle se mohlo ošklivě zvrtnout. Bohužel v tu chvíli ji nic jiného nenapadlo. V duchu si několikrát přeříkala celý obřad, aby se ujistila, že si jej pamatuje správně. Dojela k malé slunné mýtince v lese na svahu kopce, který by se při dobré víře dal nazývat malou horou. Zastavila Aškenta, nechala jej stát na okraji mýtiny schovaného mezi stromy a seskočila s dráčkem v náručí na zem. Poodešla od Aškenta o několik kroků a opatrně postavila dráčka na zem. Usadila se do trávy vedle něho, vyndala z brašny bochník chleba, rozpůlila jej a kus dala dráčkovi. Oba se do oběda pustili s chutí.

„Povím ti, jak to uděláme. Matka mě učila obřad volání draků. Nikdy jsem to nezkoušela… no, tak nějak naostro, tak nevím, jestli to půjde. Ale zkusím to. Když to nevyjde, tak tě schovám v nedaleké jeskyni a vrátím se domů. Zítra bych přivedla matku. Ta bude vědět, co dělat. Jen nevím, co se stane, když nějakého draka přivolám. Doufám, že mě nesežere… To by mě otec asi zabil,“ zamyslela se. Pojídala chléb a dívala se, jak chutná jejímu společníkovi. Netrvalo dlouho a svůj díl spořádal celý. Upřel hladový pohled na ten Elenin. Chvíli jej pozorovala, pak pokrčila rameny a dala mu ještě další část. Dojedl a tiše si říhl. Elena se zasmála.

„To vypadá, že ti chutnalo!“ Dráček znovu říhl. Ze žaludku mu vyšel horký dým. Seděla opřená o strom, nohy pokrčené. Objala je rukama a opřela si bradu o kolena. Pozorovala se zalíbením dráčka, který se vyhříval na slunci. Sledoval ji přimhouřenýma očima.

„Kdybys mi tak mohl říct, co si myslíš o mém plánu,“ povzdechla si. Dráček zvedl hlavou a přikývl. Elena vykulila oči. To opravdu vypadalo jako přikývnutí. Nebo se mýlila?

„Ty mi rozumíš?“ zeptala se překvapeně. Dráček přikývl.

„Páni! Půjdeme zkusit přivolat draka?“ otázala se Elena nového kamaráda. Ten znovu přikývl.

„Tak dobrá.“ Vstala a došla k Aškentovi. Sklonil hlavu na úroveň té její a nechal se hladit po antracitové hřívě.

„Pokusím se přivolat velkého draka. Vím, že se ti to nebude líbit. Nebudu tě vázat. Jen tě poprosím, abys zůstal se mnou. Pokud se bude něco dít, budeš-li v nebezpečí, uteč.“ Hřebec se dotkl hebkými pysky jejího čela. Odkudsi ze záhybů svého černého roucha vylovila sušenou švestku a nabídla mu ji. Jemně ji sebral pysky z její dlaně a tiše frkl.

Elena se vrátila k dráčkovi. Posadila se do trávy s nohama zkříženýma. Nebyla si jista, zda se jí kouzlo podaří. Matka sice tvrdila, že v sobě má dostatek magie prakticky na cokoliv a že jí magie koluje v žilách, ale věřte tomu, dokud si to sami nevyzkoušíte. Nechtěla riskovat, že ji kouzlo, které se chystala provést, vyčerpá. Na kolena si položila meč. Jednu ruku na drahokamu zdobícím jílec, do kterého již léta po drobných dávkách ukládala energii, druhou položila dlaní na čepel. Zhluboka se nadechla, naposledy se podívala na dráčka, aby si jeho podobu vryla do paměti, a zavřela oči. Soustředila se a ve tmě za zavřenými víčky si zopakovala zaklínadlo, které ji učila matka. Pokusila se udržet si v mysli tu tmu a upřela oči na dráčka, který ji se zájmem pozoroval. Soustředila se na obraz před sebou, aby jej zahrnula do zaklínadla, a začala ho odříkávat v pradávném jazyce Adragonek.

„Z moci krve dračí, jež v mých žilách koluje, volám tebe, pane nebes, z rodu pradávného, tebe, nositeli ohně, moudrosti věků, síly veliké. Magii země odvěké svěřuji svou žádost, dračí mládě nalezla jsem opuštěné. Lid jeho krve volám, duše jejich vzývám, přijďte svému synu na pomoc.“ Cítila, jak se zaklínadlo probudilo, uchopilo obraz, který měla v hlavě, zahalilo jej, zabzučelo nahromaděnou magickou energií, vzneslo se v podobě nevelké duhové kouličky nad Eleninu hlavu a bez zvuku se roztříštilo na miliony kousků ztrácejících se v záři slunce. Elena zrychlila a zesílila své odříkávání, dokončujíc tu část zaklínadla, jež vkládala myšlence energii, která ji odnesla k nejbližšímu dračímu vědomí.

Zůstala chvíli sedět. V hlavě jí hučelo. Svět kolem ní se na moment lehce rozmazal a pak podivně zaostřil. Všechny jeho kontury byly jasné a výrazné, jako by na něm někdo projasnil každičký detail. Chvíli jen tak seděla, dívala se kolem sebe a obdivovala tajemnou krásu, která se pomalu rozplývala. Zadívala se na jílec meče. Drahokam, který jej zdobil, cítila pod svou dlaní. Nadechla se a skrz dlaň si z něj doplnila magickou energii. Nebylo jí třeba mnoho. Opatrně odložila meč do trávy vedle sebe a natáhla se k dráčkovi. Podrbala jej na hlavě tam, kde měla pocit, že je za uchem.

„Myslíš, že se nám to povedlo?“ zeptala se svého společníka. Netušila jak, ale podařilo se mu na obličeji vykouzlit tázavý pohled.

„Tak chvíli počkáme.“ Dráček se zvedl a na poměrně stabilních nohách došel až k ní. Skočil jí do náručí a stulil se do klubíčka. Zasmála se. Nechal se drbat na hlavě i mezi křídly. Společně se hřáli na sluníčku.

Kdyby mohl někdo magii pozorovat, viděl by kruh milionů drobných magických střípků, jak se obrovskou rychlostí kruhovitě šíří krajinou, neustále se vzdalujíce od svého drobného původce. Pradávný jazyk Adragonek, dračích ochránkyň, a kouzlo, do kterého Elena skryla svoji žádost, měly v sobě moc vyhledat dračí vědomí. Kdesi v horách, dále ve skalách se zvedl ze země kámen. Beztvará, nevýrazně zabarvená hmota splývající s okolím rychle změnila barvu na temný odstín zelené a zaostřila se do tvaru dračí hlavy. Drak se ohlédl směrem, ze kterého přiletělo zaklínadlo a vyrušilo jej ze spánku. O několik kilometrů dál v horách se zatřásl kopec porostlý trávou a zvedl se na nohy. Elenino zaklínadlo doletělo až k vrchu zvanému Vlčí hlava a ze zbytku sil se roztříštilo o vědomí mohutného draka, pospávajícího v ústí jeskyně. Obraz, který neslo, se zjevil na okamžik v drakově mysli a pak se rozplynul. Drak zvedl hlavu a zařval. Hora, na které se uvelebil, se otřásla, strachy upustila několik kamenů, které se skutálely ze svahu, nabalujíce na sebe drobné lavinky. Rudý drak se postavil na nohy silné jako sloupy. Svou postavou zaclonil celé ústí obrovské jeskyně. Oba draci, jež zasáhlo Elenino zaklínadlo, k němu vyslali její obraz. Pronikl mu do vědomí. Dráček, který se mu zjevil, ležící v trávě před drobnou postavou sedící ve strnulé pozici se zkříženýma nohama, byl velmi temně zelený, s podivnými duhově modrými nádechy. Drak skočil. Jeho mohutná postava se octla ve vzduchu. Temná červeň jeho šupinatého brnění se zaleskla na slunci a přešla v ohnivou záři bodající do očí. Rozevřel křídla a několikrát jimi mocně máchl. Vznesl se nad horu a s dech beroucí rychlostí zamířil k malé mýtině v lese.

Dráček najednou zvedl hlavu a otočil ji k horám. Zavětřil. Elena na něj upřela oči. O chvíli později se pohnul Aškent. Nozdry se mu rozšířily, nervózně dupl nohou. Tiše zafrkal. Elena se na něj otočila. Uši měl položené až k hlavě, oči vykulené. Cítil něco, co se mu ani v nejmenším nelíbilo. Bál se. Aškent se nikdy nebál. Elena rychle vstala, meč v jedné, dráčka v druhé ruce. Zahleděla se k horám. Většinu výhledu v tu chvíli tvořila Homole, vzdouvající se mohutně nad vršky stromů.

Najednou se zpoza Homole vyhoupl obrovský stín. Slunce se odrazilo od rudých šupin. K Eleniným uším dolehl tlukot mohutných křídel. Postavila dráčka na zem a o krok ustoupila. Dále ji nepustil strom, o který se opřela zády. S hrůzou i obdivem sledovala, jak se majestátní obrovské tělo bez zjevné námahy snáší k zemi. V záři slunce zahlédla mohutné svaly, které se napínaly pod lesklými šupinami. Drak se ve vzduchu na chvíli zastavil a pak se lehce snesl na zem. Země zaduněla, Elena cítila, jak se pod jeho vahou zatřásla. Drak svou mohutnou postavou zaplnil téměř celou mýtinu. Máchl líně ocasem. Stromy, stojící mu v cestě, zapraštěly a podťaté padly do trávy. Sklonil svou obrovskou hlavu až k zemi. Dráček k němu udělal několik rychlých krůčků a vesele se jej dotkl čumákem. Elena stála přitisknutá ke kmeni stromu a s obdivným děsem v očích sledovala scénu, která se před ní odehrávala. Drak byl z blízka temně rudý, s obrovskými šupinami lesknoucími se na slunci, s nohama tlustšíma než většina kmenů okolo mýtiny, s hlavou mohutnou a majestátní. Obrovské drápy byly silnější než její paže. Křídla měl elegantně složená, zabarvená v jiných odstínech než zbytek celého těla.

Drak se na ni najednou otočil. Natáhl krk tak, že se mohutným čumákem téměř dotkl vyděšené Eleny. Nasál mocně vzduch, až se Eleně vzduly šaty i vlasy. Znovu otočil hlavu a upřel na Elenu jedno obrovské modré oko s protáhlou, jakoby hadí panenkou.

„KDO JSI?“ zaduněl Eleně v hlavě hlas stejně mohutný, jako byl drak sám. Škubla sebou. Chvíli jí trvalo, než se zmohla na slovo. Drak čekal.

„Jsem Elena, dcera Ašky z rodu Adragon a Jana z rodu Leon.“

Drak zvedl hlavu, rozhlédl se po okolí a zavětřil. Byl nedůvěřivý.

„JAKÉ JSOU TVÉ ÚMYSLY?“ zaduněl znovu drak v Elenině hlavě. I přes strach, který ji držel přikovanou na místě, ji napadlo, že je to hloupý dotaz.

„Našla jsem tady toho malého, chtěla jsem, aby se o něj někdo postaral,“ vysvětlovala trpělivě a hlas se jí trochu třásl. Drak vydal podivný hrdelní zvuk, který Eleně připadal poněkud pohrdlivý. Pochopila velmi rychle, že drak jejímu vysvětlení nevěří. Mátlo ji to.

„LIDSKÉ MLÁDĚ, SAMOTNÉ V LESE? S DRAKEM? KDE JSOU TVOJI SPOLEČNÍCI? KDE JSOU LOVCI? NECÍTÍM JE!“ Jeho hlas byl podivně štěkavý. A hrozivý. Pomalu a obezřetně se Eleně do hlavy vloudila myšlenka, že se drak obává, že vlezl do pasti.

„Nic jsem tím nemyslela. Jedno mládě pomohlo druhému. Má matka je jednou z dračích ochránkyň, o dracích mě učila. Jak jinak bych znala kouzlo, kterým tě přivolat? A kdyby tu byl někdo, kdo by ti chtěl ublížit, myslím, že by se o to už dávno pokusil,“ odvětila lehce vzdorovitě.

„TAK PROČ DRŽÍŠ ZBRAŇ A MÁŠ STRACH?“ otázal se drak hlasem, který třásl Eleně vnitřnostmi. Nebál se. Byl jen nedůvěřivý, zvědavý. Dlouhá léta jej naučila lidem nevěřit. Situace byla vskutku podivná. Děvčátko se udiveně podívalo na zbraň ve své ruce a překotně meč zasunulo do pochvy. Narovnala se a drak ucítil, jak se její pocity změnily. Strach najednou ustoupil vzdoru.

„Meč ležel vedle mě v trávě a dráček a můj kůň byli neklidní. Jen jsem jej zvedla. Nikdy jsem draka neviděla. A ty jsi obrovský! Máš zuby a drápy tlustší než mé paže a stačilo by ti kýchnout a je po mně. Proto mám strach!“ vysvětlila mu. „Sám jsi říkal, jsem jen mládě!“ dodala ještě. Dráček stojící před Elenou jako miniaturní štít začal divoce poskakovat. Rudý drak k němu sklonil hlavu.

Kdyby jej Elena dokázala slyšet, slyšela by vzrušený hlásek dračího prcka, jak líčí svou záchranu před zuřivými vesničany. Neustále poskakoval, zatímco mu rudý pozorně naslouchal. Zeptal se na několik detailů a obrátil svou pozornost znovu na Elenu.

„CHARLIK ŘÍKÁ, ŽE MLUVÍŠ PRAVDU.“

„Charlik?“ otázala se se zájmem Elena, což draka poněkud zmátlo. Pozvedl svá mohutná obočí. Elena se na něj dívala s nevinnou zvědavostí dítěte, strach byl najednou téměř zapomenut. Přidřepla si a natáhla ruku k dráčkovi, který se nechal ochotně podrbat mezi ušima.

„Ahoj. Tak ty jsi Charlik? Víš, že Charlik byl dračí král?“ oznámila mu vesele.

„A ty jsi kdo?“ otázala se bezelstně obrovského draka. Ten na ni stále upíral poněkud překvapený pohled. Nereagovala ani v nejmenším tak, jak byl od lidí zvyklý, a to si myslel, že jej u lidí již mnoho překvapit nemůže.

„JSEM AŠRAK. CHARLIKŮV OTEC,“ odvětil. Elena se mu lehce poklonila.

„Jsem ráda, že tě poznávám,“ vzpomněla si na své dobré vychování. Srdce jí bušilo jako o závod. Nejen, že přivolala draka! Dokázala přivolat dračího krále! Páni! Až tohle poví matce! Ašrak zkoumal její pocity, chování, vzhled. To lidské mládě jej začínalo zajímat. Lidi vesměs neměl rád, nedůvěřoval jim. Tenhle drobeček v něm vyvolával dávno zapomenuté pocity: zvědavost, veselí, měkkosrdcatost a vděk za nalezení syna. Udivovala jej nejen odvaha, s jakou se zastala jeho syna, ale i to, jak jej přivolala k sobě, směs pocitů, které z ní cítil, a fakt, že před ním neutekla. Vztek, který v něm doutnal při příletu na mýtinu, se kamsi vytrácel při pohledu do očí tohoto lidského dítěte.

Ašrak sklonil hlavu natolik, že se téměř dotýkal spodní čelistí země. Jeho nozdry se tak ocitly ve výši Eleniných očí. Poněkud ji to vyděsilo. Zajíkla se. Pokusila se ustoupit, ale neměla kam, za ní byl ten zatracený strom. Ašrak byl opravdu obrovský. Jak dýchal, vycházel mu z nozder lehký teplý vánek, který Eleně čechral vlasy. Hlavu měl vyšší, než byla ona. Stála jako zmrazená, vyděšená a vzrušená zároveň. Pomalu, hypnotizována pohledem těch obrovských očí, natáhla ruku a obezřetně, s dechem zatajeným, se konečky prstů dotkla Ašrakova čumáku. Ruka se jí třásla. Překvapilo ji, že je jeho šupinatá kůže nejen kovově lesklá, ale i hladká. Hřála. Ašrakova hlava poklesla ještě o několik centimetrů níž, až se dotkla země. Elena se odvážila a položila na jeho nos celou dlaň. Drak zavřel oči. Cítil tu malou ručku na svém čenichu. Byl to neznámý, podivně příjemný pocit.

Elena najednou cítila každičkou buňku ve svém těle. Krev v jejích žilách se náhle probudila. Cítila, jak se prudce vzedmula a rozproudila. Měla pocit, jako by se jí v žilách rozhořel oheň. Tím dotekem se v Ašrakově a Elenině krvi probudila pradávná magie země a draků. Zasáhla je oba mohutnou silou odvěké moci. Ašrakovými šupinami zevnitř prostoupily rudozlaté a modravé jiskry, rozeběhly se po celém jeho těle. Spojily se v jednotný proud, který vnikl Eleně do těla přes její dlaň. Síla magie jí zároveň bolestivě udeřila zády o strom a přikovala nohy k zemi. Údivem, bolestí a možná hrůzou se jí doširoka otevřely oči, duhovky se změnily z hnědé na modozelenou, panenky se nepřirozeně protáhly do podlouhlého, čočkovitého tvaru. Svět se zastavil.

Kouzlo pominulo. Ašrak otevřel oči. Viděl, jak se Eleniny panenky zvolna vrací ke své přirozené kulatosti. Elena pomalu, udiveně zvedla ruku z jeho čenichu a nechápavě se na ni zadívala. S pohledem stále upřeným na svou dlaň se neslyšně sesula podél kmene stromu do sedu. Ašrak stál a chvíli se nejistě kymácel. Zapřel se ocasem do země. Pak vyfoukl z nozder na Elenu opatrný obláček horkého vzduchu. Ulevilo se jí. Končetiny přestala mít jako z olova, pookřála. Zmateně se na draka usmála.

„Co to bylo?“ špitla.

„MAGIE STARÁ JAKO ZEMĚ SAMA,“ zaduněl a odmlčel se.

„NIKDO TĚ NEPOSTRÁDÁ, MALIČKÁ?“ ozval se po chvíli.

„Musím domů, budou se o mě bát!“ uvědomila si najednou. Vyděšeně se vyškrábala na nohy a rozběhla se k Aškentovi. Náhle se zarazila a otočila.

„Uvidím vás ještě?“ Ašrak se zahleděl na svého syna, který mu vzrušeně poskakoval u nohy.

„BUDEŠ-LI CHTÍT, TVÁ KREV TĚ K NÁM DOVEDE.“

Elena tam chvíli stála a přemýšlela nad jeho slovy. Nakonec se rozhodla, že sice nechápe, ale na vysvětlování není čas. Pokrčila rameny, vesele zamávala a rozběhla se k Aškentovi. Vyhoupla se do sedla. Nemusela jej ani pobízet. Byl tak rád, že se konečně dostane z dosahu draka, že vyrazil kupředu jako střela dřív, než Elena zasunula druhou nohu do třmenu. Radostně se přitiskla těsně k jeho krku a nechala ho pádit zběsilým tryskem k domovu.

Drak je sledoval, než mu zmizeli z dohledu daleko mezi stromy. Uchopil jemně svého syna do čelistí, odrazil se svalnatýma nohama a jediným máchnutím křídel se lehce vznesl do vzduchu.

Elena se dokázala bez zjevné námahy přizpůsobit Aškentovu plynulému pohybu. Řítili se krajinou tak rychle, že to připomínalo let. Elena pospíchala domů a Aškent utíkal od děsivého draka. Příliš se zdrželi. Za chvíli bude tma a ona měla být už dávno doma.

Stráž hlídkující u brány do hradu zpozorněla. Drobnou postavu v sedle obrovského válečného koně řítící se střemhlav na zavřenou bránu poznali všichni i v nastávajícím šeru. Po několika sekundách lehkého chaosu se jim podařilo na poslední chvíli bránu otevřít. Aškent se prosmýkl štěrbinou jen o pár centimetrů širší, než byl on sám, aniž jakkoliv zpomalil. Muži bránu setrvačností otevřeli na plno, ale než se tak stalo, Elena už byla u stájí. Aškent zastavil tak prudce, až mu podklesly zadní nohy. Ty přední vyryly do půdy dvě hluboké brázdy, jak se jimi zapřel. Elena vběhla dovnitř, táhnouc jej za uzdu za sebou. Rychlými, jistými pohyby stáhla sedlo. Přitáhla si stoličku, aby mu dosáhla až na hřbet, a začala Aškenta vytírat do sucha. On se zatím nezúčastněně pustil do ovsa, který měl ve žlabu.

Celá operace jí trvala pouhých několik minut. Když byla hotova, poplácala ho vesele po plecích a rozběhla se hradem. Měla značné zpoždění a věděla to. Bude mít průšvih! Rychlost, kterou se pohybovala po chodbách, byla úctyhodná, byť nedůstojná. Všichni jí vyplašeně uhýbali z cesty. Vrazila do svých komnat, kde na ni čekala rozzlobená chůva.

„Já vím!“ vyrazila ze sebe Elena zadýchaně, s halenou již napůl staženou přes hlavu. Rychle ze sebe shodila své toulavé oblečení, opláchla se v umyvadle se studenou vodou a s pomocí své chůvy se nasoukala do večerních šatů. Dlouhé rudé vlasy zkrotila několika rychlými, nacvičenými pohyby do elegantního drdolu a upevnila je ozdobnými jehlicemi ostrými jako nůž.

„Boty!“ křikla na ni chůva, když se Elena málem vydala do chodby bosky. Nazula se do nich, políbila chůvu na tvář a rozběhla se chodbou, sukně zdvižené vysoko ke kolenům. Poslední roh vzala téměř smykem, pak zpomalila. Aby se vydýchala, prošla zbývající kus chodby pomalým krokem hodným dámy. Přede dveřmi do malé hodovní síně si srovnala šaty a pokynula strážím. Otevřely jí dveře. Vešla do místnosti. Všichni se na ni otočili.

„Dobrý večer. Prosím za odpuštění!“ pozdravila s lehkou úklonou. Dveře za ní zaklaply.

„Jdeš pozdě!“ vytkl jí otec a ona pokorně sklopila oči ke špičkám svých bot.

„Kdes byla?“ otázal se nesmlouvavým tónem.

Cestou domů přemýšlela, co mu na tohle řekne. Nechtěla lhát, ale říct „Zachránila jsem dračí mládě a přivolala dračího krále“ jaksi nebylo to pravé ořechové. To by to dopadlo! Nejspíš by se rozzuřil, zatímco takhle byl jen, řekněme, rozladěn. Ve dnech, které netrávila na cvičišti, ve škole nebo výcvikem s matkou, pro ni platilo jen několik omezení. Jedno z nich bylo být včas na večeři s rodinou. Bylo to opatření, které ji mělo držet v bezpečné vzdálenosti od hradu. Právě toto omezení porušila.

„Omlouvám se, otče, byla jsem na úpatí Dračích hor. Zapomněla jsem na čas.“ Nebyla to zrovna ta nejlepší omluva, ale alespoň nelhala.

„Co jsi dělala tak důležitého, že jsi zapomněla na čas?“ Mlčela, ruce spojené za zády, hlavu sklopenou, oči upřené na špičky svých bot, které se před její pozorností pokoušely schovat pod lemem jejích dlouhých šatů. Měla podezření, že kdyby otevřela pusu, mohlo by vyjít něco drzého, a nebylo by rozumné si ještě přihoršovat. Srdce jí bušilo, umírala touhou říci matce, co se jí přihodilo.

Aška ji velmi upřeně pozorovala. Bylo jasné, že jim Elena něco tají. Král Jan si toho byl evidentně také vědom, což bylo pravděpodobně důvodem, proč spustil litanii na téma zodpovědnosti, respektive nezodpovědnosti. Elena má přeci tolik volnosti a tímto ji zneužila, stejně jako jeho důvěry. Následovalo kázání na téma chování dámy, kterou měla Elena být, a ona se snažila poslouchat, ale její pozornost se neustále stáčela kamsi k horám a k drakům. Pokoušela se nervózně neošívat. Kdyby tu alespoň nebyli všichni její bratři. Tohle jí dají sežrat. Budou se do ní kvůli tomu navážet ještě hodně dlouho. Hlavně Dars. Stál opodál a škodolibě se usmíval.

„Omlouvám se, otče. Vynasnažím se, aby se to neopakovalo,“ zamumlala, když to vypadalo, že otec skončil. Byla rudá až za ušima.

„Bude-li se to opakovat, přidělím ti osobní stráž,“ pohrozil. A pak budu uvázaná za zadek, pomyslela si Elena.

„Ano, otče.“ Tato odpověď jejího otce poněkud zaskočila. Fakt, že mu dcera neodporuje, mu přišel přinejmenším podivný. Pátravě se na ni zadíval. Tady se něco dělo. Elena začínala lehce panikařit. A jé! Napadlo ji. Co bude teď? Jak se z toho vykroutím?

Aška mu položila ruku na rameno.

„Stydne nám všem večeře,“ zkonstatovala sametovým mateřským tónem. Dars se uchechtl. Matka mu věnovala káravý pohled.

„Ještě si o tom promluvíme,“ slíbil Jan Eleně.

Král pokynul kuchaři stojícímu nenápadně v koutě a usadil se ke stolu. Rodina jej následovala. Elena si vydechla. Jako ostatně vždy byla poslední, kdo zasedl k tabuli. Kuchařovi pomocníci začali nosit jídlo na stůl. Musela se přemáhat, aby nehltala. Bezpochyby by si tak vysloužila další pokárání. Nepotřebovala na sebe ještě víc upozorňovat. Dáma. To jediné otce zajímalo, aby z ní byla dokonalá dáma. Ale ona dokázala přivolat draka! Přála si, aby už bylo po večeři a mohla mluvit s matkou. Ta ji neustále pátravě pozorovala. Svou dceru dobře znala a tušila, že rozhodně neříká vše. Byla vzrušená a neposedná, záda měla narovnaná, jako by snědla pravítko. Dokonce ignorovala Darse, který jí neustále něco říkal s ošklivým úšklebkem vepsaným do tváře. Věnovala se pouze jídlu, jako by se neodvažovala ani zvednout oči. Chovala se podivně.

Všichni dojedli. Elena netrpělivě čekala, až se královna zvedne. Celou večeři se pokoušela vymyslet, jak upoutat matčinu pozornost, aniž by upoutala nežádanou pozornost otce. Přistoupila k ní a chytla ji za ruku.

„Půjdeme se projít?“ otázala se jí matka s úsměvem. Elena se na ni s úlevou zazubila. Ruku v ruce vyšly z místnosti a mlčky zamířily do zahrady. Vyšly do tmy projasněné miliardami hvězd a bledou září dorůstajícího měsíce.

„Přivolala jsem draka!“ vypálila Elena bez jakéhokoliv úvodu. Aška se udiveně zastavila.

„Co že jsi udělala?“

„Přivolala jsem draka!“ Elenina tvář odrážela změť nadšení, údivu a vzrušení nad tím, co právě sdělila matce.

„Ono tam bylo mládě, malé, modrozelené, vylíhlo se z vejce, u kterého seděl rolník, a on utekl a vypadal vyděšeně a to mládě se vylíhlo a on se vrátil a měl s sebou další muže a byli ozbrojení a chtěli mu ublížit a ono se schovalo, ale oni by ho našli a já jim řekla, že když mu ublíží, tak je drak sežere a zboří jim vesnici a vzala jsem ho a jmenuje se Charlik a nevěděla jsem, co mám dělat, a nemohla jsem ho přinést na hrad, co kdyby ho rodiče hledali, ale nemohla jsem ho tam nechat samotného a odvezla jsem ho do lesa na mýtinu a zkusila přivolat draka a on přiletěl a byl obrovský a jmenuje se Ašrak.“ Vysypala ze sebe nepřetržitý proud slov na jeden nádech, spolykala všechny koncovky, které se daly. Dostat to všechno ze sebe byla neskutečná úleva. Zhluboka se nadechla. Po tváři se jí rozlil spokojený úsměv, který říkal: tak a je to, teď dělej, co umíš. Aška se na ni dívala poněkud nevěřícně. Pokoušela se v té záplavě slov porozumět alespoň něčemu. Nakonec usoudila, že to není v jejích silách.

„Eleno, takto se princezna nevyjadřuje. Řekni to znovu, pomalu, srozumitelně a nepolykej slabiky.“ Dcera se na ni podívala poněkud dotčeně. Dokázala přivolat draka a to jediné, co matku zajímá, je, že polyká slabiky!? Tak nic, alespoň o trochu pomaleji a co možná nejsrozumitelněji začala vyprávět znovu. Aška jí naslouchala téměř mlčky. Položila jen několik upřesňujících dotazů. Ptala se na kouzlo, které její dcera použila, na přesná slova. Ptala se na draka, jak vypadal a na jeho chování. Až do chvíle, než se Elena ve svém vyprávění dostala k momentu, kdy položila ruku na Ašrakův čumák, Aška vypadala, že naslouchá celkem nezajímavému příběhu.

„Ty ses dotkla draka?“ zeptala se Aška se směsicí údivu a hrůzy v hlase.

„No, natáhl hlavu až těsně ke mně. A já… Já vlastně nevím, proč jsem to udělala. Byl tak nádherný! Víš, že mají skoro hebkou kůži? Vůbec není hrubá.“ Nastalo ticho. Něco se dělo, matka se chovala divně. Aška se dívala do bledé tváře své dcery, do těch obrovských hnědých očí, a nezbývalo, než doufat.

„Stalo se něco, když ses jej dotkla?“ otázala se velice potichu. Tón jejího hlasu Elenu polekal. Poprvé se jejím vzrušením prodrala myšlenka, že udělala něco špatně, že se na ni matka zlobí. Když však popisovala, co následovalo, když položila dlaň na drakovu hlavu, nedokázala udržet vzrušení ve svém hlase na uzdě. Beztak už nebylo cesty zpět.

Nastalo ticho. Ticho tíživé a téměř hmatatelné. Aščina naděje pohasla. Otočila se k Eleně zády a udělala několik kroků do tmy, oči upřené ke hvězdám. Když se konečně obrátila zpět, prudce chytila dceru za pravou ruku a zkroutila ji dlaní vzhůru. Její dlouhé elegantní prsty se pevně sevřely na drobném zápěstí.

„To bolí!“ ohradila se Elena a pokusila se ruku vytrhnout z ocelového sevření. Matka však nepovolila. Zírala na drobnou dětskou ručku, která ve tmě jemně zářila podivným oktarinovým světlem.

„Cos to udělal!“ špitla téměř neslyšně královna a povolila stisk. Na Elenině zápěstí po jejích prstech zůstaly rudé otlaky. Tvář měla vážnou, jinak jemné rysy napnuté v přísném, tvrdém výrazu, který Elenu děsil.

„Říkalas, že draci jsou dobří. Že je máme chránit,“ pravila prosebně Elena, bezmyšlenkovitě masírujíc bolavé zápěstí. Nechápala, co se děje.

„Cože?“ otázala se Aška, vytržena ze svých myšlenek.

„Říkalas, že drakům máme pomáhat, že jsou naší krve. Nevěděla jsem, co jiného mám udělat. Udělala jsem, co jsi mě učila. A ty se zlobíš.“

Téměř šeptala, prosba v jejím hlase však nezasáhla královnu tolik jako pohled těch téměř černých očí plných smutku. Aška si klekla a sevřela svou dceru pevně v náručí.

„Zlobím se, maličká, ale ne na tebe. Co jsi udělala, je úžasné!“

„Ale…“

Aška vstala. Zahrada nebyla příliš vhodné místo na hovor, který je obě čekal.

„Vysvětlím ti to, maličká, ale ne zde.“ Společně vykročily k hradu.

Elena se uchýlila do hlubokého výklenku svého oblíbeného okna. V rukách svírala hrnek horké čokolády, který její matka nechala přinést. Pohodlně se uvelebila. Královna počkala, až služebná odejde z komnaty, a usadila se do výklenku proti ní. Ve skutečnosti nevěděla, jak má začít. Hovor, na který se chystala, měl správně nastat až za dlouhých deset let. Navíc si nebyla sama jista, co se v lese vlastně stalo, a to věci ještě více komplikovalo.

„Drak, kterého jsi přivolala sobě na pomoc, byl Ašrak. I když draci sami jej tak nenazývají, je cosi jako dračí král. Říkala jsem ti, že draci mají magickou moc. Mají v sobě sílu jako žádní jiní tvorové tohoto světa. Je to moc pradávná, moc samotné matky přírody, nebo země, chceš-li. Jak jsem ti již tolikrát vyprávěla, rod Adragonek je starý jako lidstvo samo. Jsi má dcera a ve své krvi nosíš dědictví moci, která nás s draky pojí. Adragonky v dobách minulých předávaly své vědění z generace na generaci, ochraňovaly draky před lidskou zlobou a nevědomostí. Dívky z našeho rodu byly od malička vychovávány stejně, jako jsem i já vychovávala tebe. Každé z nás je do vínku dána jiná míra síly, stejně jako je nám dána barva očí či výška. Magii, která je nám dána, můžeme využívat podobně jako kterýkoliv z mágů, o kterých slýcháš vyprávět.“

Na chvíli se odmlčela. Nebylo lehké říkat osmiletému děvčátku něco, co patřilo uším dospělých žen.

„Některé z nás jsou vyvoleny. Legendy praví, že jednou za čas se narodí dívka, jejíž moc je rovna moci samotných draků. Již po mnoho generací se taková dívka nenarodila. Nebo možná jen draci neuznali, že je některá hodna Daru dračí síly. Jen sami draci totiž umějí vycítit sílu dřímající v krvi. Najdou-li dívku, která má v sobě takovou moc, mohou tuto moc probudit do její plné síly. Dívka však musí prokázat, že je Daru dračí síly hodna. Prokáže-li svou moudrost, vyspělost, disciplínu a dobrotu srdce, při dosažení plnoletosti, ve věku osmnácti let je draky probuzena. Probuzení je jakési zasvěcení. Magická moc, která dřímá v krvi, je zasvěcením probuzena do své plné síly. Ještě nikdy v dějinách se nestalo, že by byla probuzena dívka mladší osmnácti let.“ Znovu se odmlčela.

„Ty nejsi na probuzení připravena,“ odhodlala se nakonec.

„Ale já přeci zasvěcena nebyla. Vždyť žádný obřad neproběhl,“ odvětila Elena bezstarostně.

„Žádný obřad sice neproběhl, ale dotkla ses hlavy dračího krále. Jestli se nemýlím, tím dotekem jsi byla probuzena. Součástí obřadu je, že se dívka dotkne dračího čenichu, a to jsi ty udělala. Nevím jistě jak a co, ale něco se stalo. Tvá ruka svítí oktarínou. To není něco, co by se mělo opomíjet.“

Elena se zadívala na svou dlaň. Ve světle svící byla ta záře téměř neviditelná.

„Pamatuješ si ještě, jak jsem tě učila rozeznat magii v jiných lidech?“ Elena přikývla.

„Síla, kterou teď z tebe cítím, je jiná než dřív.“ Nastalo ticho. Aška poprvé v životě své dcery nevěděla, co jí má říct. Elenino čelo se nakrabatilo, jak usilovně přemýšlela.

„Říkalas, že draci mají velkou magickou moc.“

„To ano.“

„Jestli mám sílu jako draci, jak se do mě vejde? Oni jsou přeci hrozně velcí.“ Překvapivě, ač velmi dětským způsobem, udeřila Elena hřebík na hlavičku. Zeptala se přesně na to, co si Aška myslela, že její dcera možná nebude schopna pochopit. Aška se usmála.

„Dračí magie není ani tak příliš objemná, jako příliš silná. Problém není to, že by se do tebe nevešla, ale to, že na ni nejsi připravena, neumíš ji ovládat. Magie, kterou neovládáš, může ovládnout tebe a to je velice nebezpečné.“

„Jako když magie ovládla Černé a udělala z nich příšery?“

„Přesně tak,“ přitakala Aška. Překvapovalo ji, s jakou lehkostí dokáže její dcera zjednodušit složitá témata, kterými se donekonečna zabývali největší mágové známého světa.

„Co s tím uděláme? Nechci, aby ze mě byla příšera,“ zkonstatovala nakonec Elena ustaraně. Aška ji pohladila po tváři.

„Tak si to dobře pamatuj. Budeš se muset hodně učit. Snad tě naučíme tu moc ovládat,“ uklidňovala svou dceru. „Budeš muset být moc opatrná.“ Elena se zamračila. I když se jí to nelíbilo, byla zvyklá, že nesmí s nikým mluvit o tom, co ji matka učí. Svým způsobem to bylo jen další tajemství, které si musela nechat pro sebe. Jen bylo o něco větší.

Ještě dlouho seděly v okně a povídaly si. Té noci Aška začala svou dceru učit, jak ovládat větší množství magie.

Toho rána cvičiště vypadalo jinak, než byla Elena zvyklá. Stavby, zbraně, plocha cvičiště i ty známé tváře jako by najednou získaly detaily tak nějak navíc. Jako když se pohybujete někde tak často, že už si své okolí vlastně neprohlížíte, a najednou se probudíte a podíváte se na svět kolem sebe novýma očima. Hluk, který na cvičišti panoval, se změnil. Standardní hlomoz v pozadí se rozbil v jednotlivé střípky jasných, srozumitelných zvuků. Slyšela každý jednotlivý úder zbraně o zbraň, šoupání nohou v písku, břinkot tětiv luků, svist letících šípů, nárazy hrotů na terč, povely jednotlivých učitelů, šustot oblečení. Všechny ty zvuky a ostatní vjemy útočily na Eleniny smysly a mátly ji. Bylo nesmírně těžké sledovat to všechno a zároveň se soustředit na jí určené pokyny a úkoly a na protivníka.

Dars využil nepozornosti své sestry a udeřil. Sice zareagovala, ale pozdě. Vyrazil jí bojovou tyč z ruky. Pak ji Darsův trak zasáhl do boku. Síla úderu ji srazila na zem. Dars se zasmál. Útočil znovu a znovu i přes to, že byla na zemi a beze zbraně. Elena uhýbala ranám a pokoušela se dostat z jeho dosahu.

Vzduchem proletělo tělo. Menší podsaditý hoch skočil po Darsovi a srazil jej k zemi. Váleli se v prachu. Dars se pracně vymotal z klukova sevření a s námahou se postavil na nohy. Proti němu se postavil i o poznání menší útočník.

„Co si to dovoluješ!“ zařval na chlapce.

„Byla na zemi a neozbrojená,“ odpověděl mu hoch stojící proti němu. Dars zařval a zaútočil. Strhla se rvačka. Váleli se v prachu, tloukli do sebe pěstmi. Kolem nich se soustředil dav přihlížejících. Elena se vyhrabala na nohy.

„Dost!“ křikla na ně, ale bez výsledku. Hoši do sebe tloukli jako smyslů zbavení. Elena koutkem oka zahlédla Árona, který běžel k nim. Dars se v tu chvíli dostal nad kluka a rozmáchl se zaťatou pěstí. Sáhla po něm, chytla jej zezadu za límec a vší silou trhla. Jeho úder nedopadl. Elena ustupovala rychle vzad, vláčejíc svého bratra za límec prachem. Dars se jí pokoušel vykroutit. Jak sebou smýkal, vyvedl ji z rovnováhy, zakopla a upadla. Darsovo zmítající se tělo dopadlo na ni. Vyrazila si dech. Zatím Áron doběhl a sevřel druhého hocha ocelovým stiskem. Přimáčkl mu ruce k tělu, rychle jej znehybněl. Hoch nekladl odpor. Áron ho pustil. Udělal několik kroků kupředu a zvedl kopajícího a vzpírajícího se Darse do vzduchu.

„Dost!“ zařval mu přímo do tváře. Dars znehybněl. Áron ho postavil na zem. Elena se těžce zvedla.

„Co se tady děje?“ houkl na ně Áron. Elena se podívala na hocha stojícího schlíple o tři kroky dál. Tvář měl šedou od prachu a krvácel z nosu.

„On mě napad!“ obvinil ho vztekle Dars. „Skočil po mně a srazil mě k zemi!“

„Michaeli?“ otočil se Áron na chlapce. Michael stál s hlavou sklopenou.

„Vyrazil Eleně zbraň z ruky a srazil ji na zem. Nehodlal s tím přestat,“ odpověděl nakonec jednoduše.

„Bezdůvodně mě napad!“ opakoval Dars tvrdošíjně svou.

„Chtěl mi jenom pomoct!“ zastala se Elena Michaela. Áron se na ni otočil. Elena mu rychle vysvětlila, co se stalo.

„Nežaluj!“ okřikl ji bratr.

„Darsi?“

„On mě napad!“ trval Dars na svém. Elenu napadlo, že se chová jako malé trucovité dítě. Chybělo jen, aby si vztekle dupl nohou.

„Útočil jsi na svou sestru, když byla na zemi a neozbrojena?“ Áron udělal krok vpřed. Jeho tón by se mohl krájet. Dars se zarazil. Ani jeho nebetyčná arogance se nemohla rovnat s Áronovou klidnou zuřivostí.

„Vraťte se všichni k výcviku. Vy tři, se mnou!“ rozkázal Áron. Darse mu byl čert dlužen. Neustále s ním byly nějaké problémy. Nikdo mu nemusel připomínat, že je králův syn. Áron si toho byl až příliš dobře vědom. Za normálních okolností by oběma hochům dal trest, jaký zaslouží za porušení cvičebního řádu, a nijak výrazněji by se tím nezaobíral. Byla to jen další klukovina, jakých vídal dennodenně desítky. Když se nad tím zamyslel, Michael udělal správnou věc. Hoši však byli cvičeni ve válečníky a každý válečník musí umět poslouchat rozkazy. Kdyby to bylo na něm, uložil by Michaelovi lehký trest za porušení cvičebního řádu, ale jen pro forma. Dars by zasluhoval trest mnohem důraznější.

Dars spustil o tom, že holky na cvičiště nepatří, že se má Elena učit nosit sukni a stolovat, konverzovat o nedůležitých věcech a být hezká. Ne, že by vůbec hezká byla. Jsou s ní jenom samé problémy, neustále provokuje. Áron ho poslouchal jen na půl ucha, tohle od něj slýchal neustále. Člověk by řekl, že už mu to dojde, když to došlo všem ostatním. Elena dřela víc než většina hochů i mužů na cvičišti, většinu z nich byla schopna porazit.

„Vztekáš se jen proto, že je lepší než ty. Strčí tě klidně do kapsy a to tě štve,“ skočil Darsovi do řeči Michael. Áron zpozorněl. Michael měl pravdu. Áron se rozhodl. Jednou byl nejvyšším velitelem berberské armády a rozhodnutí bylo na něm. Kdyby byla válka, musel by ho poslechnout i královský synek. Král mu byl sice i v boji nadřízen, ale cvičiště bylo zcela v jeho kompetenci. Dars si nesmí zvykat, že mu všechno projde.

„Potrestáni budete oba,“ oznámil. Dars se nadechl, ale protestovat nestihl.

„Cvičební řád má své opodstatnění a platí bezvýhradně pro všechny. Konec debaty.“

Oba chlapci byli odvedeni do cel. Elena zůstala stát proti Áronovi. Pozorovala ho s hlavou nakloněnou na stranu, podivný pohled v očích. Áron se opřel o stůl.

„Jsi v pořádku?“ otázal se jí. Vypadala mírně z formy. Na bradě a na košili měla zbytky krve z rozraženého rtu, vypadala unaveně. Měl pocit, že je to to poslední, co by ji trápilo.

„Tobě se moje rozhodnutí nelíbí.“ Bylo to spíše konstatování než otázka.

„Vím, že Michael porušil cvičební řád, ale on mě jenom bránil. Oba víme, že udělal správnou věc,“ mračila se na něj Elena a bylo evidentní, že nad něčím přemýšlí.

„Víš, proč jsem ho potrestal?“

„Hm,“ zamručela. „Dars je pitomec,“ dodala. Áron se oproti všemu očekávání usmál.

„Půjdeš se mnou za otcem?“ zeptal se jí a ona zvedla hlavu.

„Můžu?“ Přikývl. Vyšli spolu do ranního slunce.

Elena si byla dobře vědoma toho, že jít dnes za otcem by nemusel být ten nejlepší nápad. Její prohřešek byl až příliš čerstvý. Měla lehký pocit deja vu, když následovala Árona do jeho kanceláře. Král zvedl hlavu od hromady papírů, nakupených na jeho stole. Áron mu bez okolků vysvětlil, co se na cvičišti stalo. Elena stála a tiše poslouchala. Otcova kancelář vypadala nějak podivně. Bylo v ní mnoho věcí, které tam dřív nebyly. Nebo si jich jen nevšimla? Udivilo ji, jaké je v místnosti ticho. Nedoléhaly sem žádné zvuky zvenčí. I otec vypadal nějak jinak. Přes bílou halenu měl oblečenu volnou černou vestu. Pod tou halenou se mu rýsovaly svaly. Vypadal hrozivě, důstojně, něčím jí připomínal Ašraka.

„Eleno?“ vytrhl ji z myšlenek otcův hlas.

„Hm?“ zadívala se na něj poněkud udiveně.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí král a ji napadlo, že je něco zvláštního na tom, že se jí na to ptají už podruhé za tak krátkou dobu.

„Nic mi není,“ zahuhlala.

„Na něco jsem se ptal.“ Elena se pokusila zapátrat po tom, co mohl její otec říkat, a samotnou ji překvapilo, že jí část hovoru jaksi ušla.

„Ptal jsem se, co se tam stalo,“ zopakoval otec svůj dotaz. Zneklidňovalo jej, jak pomalu Elena reaguje. Opravdu nevypadala ve své kůži.

„Byla jsem nepozorná. Dars mi vyrazil trak z ruky a srazil mě na zem. Nestačilo mu to. Několikrát se mě pokusil zasáhnout.“

„Tím chceš říct, že tě tvůj bratr zbytečně napadl?“ Tón jeho hlasu se jí ani trochu nelíbil.

„Neříkala bych nic, co není pravda. Navíc to všichni viděli,“ odvětila a král v jejím hlase zaznamenal stín její obvyklé jiskry.

„Michael mě jen bránil. Nezaslouží si trest,“ vysypala ze sebe najednou.

„Porušil cvičební řád,“ zkonstatoval její otec suše.

„Bránil mě. Zabránil Darsovi, aby mi ublížil,“ napodobila Elena otcův věcný, nezúčastněný tón.

„Zajímalo by mě, jak se stalo, že jsi byla nepozorná. Nemá to něco společného s tvým včerejším výletem?“ Díval se na ni tak přísně! Cítila Áronův zkoumavý pohled. Najednou ji něco napadlo.

„Řekl jsi, že potřebuju osobní stráž. Berberský zákon říká, že povinnosti osobní gardy jsou nadřazeny cvičebnímu řádu. Je mým vrozeným právem zvolit si svou osobní gardu. Volím tedy Michaela, syna Magnusova, za velitele své osobní gardy. Pakliže přijme, konal svou povinnost a nemůže za to být trestán.“ Nastalo hrobové ticho. Král na svou dceru zíral v němém úžasu. Udělala několikanásobné myšlenkové salto vzad. Použila jeho výhrůžku, spojila ji s literou zákona a namířila je bezostyšně proti němu. Zaskočila ho natolik, že se hodnou chvíli nezmohl vůbec na slovo. Pokoušel se v jejím argumentu najít skulinku.

„Osobní stráž jsi odmítala,“ pokusil se.

„Pouze ctím tvé přání, otče,“ odvětila s ledovým klidem. Nervy měla napjaté. Král se podíval na Árona. Ten stál jako socha vytesaná z kamene, díval se přímo před sebe a pokoušel se hovoru neúčastnit.

„Árone?“ hledal u něj král pomoc.

„Zákon mluví jasně,“ odpověděl mu tázaný.

Elena mlčela a čekala. Bylo důležité nezkazit dojem, který udělala. Její otec se zoufale pokoušel něco vymyslet. Nic ho ale nenapadalo. Jeho osmiletá dcera použila jeho vlastní zbraně a obrátila je proti němu. Povzdechl si. Založil ruce v bok a naklonil se k Eleně.

„Dobrá. Jestli bude souhlasit. Pouze bude-li souhlasit. Jsi si vědoma všech důsledků?“

„Ano, pane,“ odpověděla pevně.

„Běž.“

Usmála se. Byl to šťastný, kouzelný úsměv. Objala ho kolem krku, políbila ho na tvář a rozeběhla se z místnosti. Stál tam a díval se překvapeně za ní.

„Přivede mě do hrobu. Kam na ta moudra chodí?“ vrtěl nechápavě hlavou.

„Poradils jí?“ otočil se na Árona. Kdyby to Áron své tváři dovolil, zatvářil by se uraženě.

„Ne, jen poslouchá, co se jí říká, a přemýšlí nad tím,“ zkonstatoval Áron suše. Oba měli pocit, že se nechali přelstít jako malí kluci. Kam na to ta holka chodí? Malé holky by se neměly ohánět zákonem. Krále poněkud vyvádělo z míry, že udělala přesně to, co po ní chtěl. Jenom to udělala tak nějak po svém a obrátila celou situaci ve svůj prospěch. Jednání s jejími bratry bylo o tolik jednodušší.

Michael seděl v cele a poslouchal, co se děje venku na cvičišti. Dovnitř svítilo zamřížovaným oknem slunce a on se hřál v jeho paprscích. Bohové, to byl zase jednou blbej nápad! Věděl, že se zachoval správně, ale jeho instinkty a, jak říkala jeho matka, přehnaný smysl pro spravedlnost ho měly tendenci dostávat do maléru. Ani v nejmenším nepochyboval, že bylo správné se malé princezny zastat. Na druhou stranu, plést se mezi královské potomky byla pěkná pitomost. Uvelebil se na pryčně. Nezbývalo nic víc, než vyčkat konce trestu. Probleskla mu hlavou myšlenka, že by měl sám sobě slíbit, že si každou pitomost do budoucna pořádně rozmyslí. Sám pro sebe se zasmál. Tak to je tuplovaná pitomost! Otec mu vždy kladl na srdce, aby nedával sliby, které nemůže splnit. Ani sobě.

Elena běžela téměř celou cestu k vězení. Na stráži si udýchaně vyžádala vstup do Michaelovy cely. Strážný chvíli váhal, ale nakonec ji vpustil. Michael se zvedl z lavice, která sloužila zároveň jako postel. Postavil se téměř do pozoru. Elena si jej chvíli prohlížela. Byl o celou hlavu větší než ona, což nebylo tak těžké, vzhledem k tomu, že byl o pět let starší a ona byla opravdu prcek. I přes to byl spíše podsaditý a menší. Pod černou halenou se mu rýsovaly mohutné svaly. Nebyla na něm ani unce sádla. Tvář měl ještě přirozeně hladkou, bez vousů, a od ostatních hochů na cvičišti se viditelně odlišoval tím, že měl dokonale bosou hlavu. Berberští muži byli přirozeně tmavovlasí. Celý národ se pyšnil bujnou tmavou kšticí. Naprostá většina Berberů byla černovlasá. Nebyla si zcela jista, jestli je jeho holá hlava hříčkou přírody, nebo výtvorem svého majitele. Měl šedé, pronikavé oči. Teď je upíral na Elenu a čekal. Nebyla zvyklá na bojovníky, kteří by před ní stáli v pozoru. Teď, když mu stála tváří v tvář, část jejího nadšení ustoupila logice. Měla co dělat, aby se nezačala ošívat.

„Děkuji!“ prolomila nakonec mlčení. Michael pokynul hlavou.

„Rádo se stalo,“ zamumlal a přemýšlel nad tím, co tam princezna dělá. Narovnala se do své plné výšky, což nebylo mnoho, a vypadalo to, jako by se pokoušela vypadat důležitě.

„Mám pro tebe návrh.“ Stálo ji hodně úsilí, aby skryla své vzrušení. Michael nevzrušeně čekal.

„Podle odvěkých berberských zákonů mám právo zvolit si členy své osobní gardy. Přijmeš-li mou nabídku, volím tě za velitele své osobní stráže,“ řekla pomalu a vážně. Na chvíli se odmlčela. Samotnou ji překvapilo, že to z ní nevyletělo jako kanonáda.

„Pomineme, že zatím nemáš komu velet,“ zamumlala, když Michael neřekl ani slovo a jen nepokrytě kulil oči.

„Já?“ zmohl se nakonec na slovo.

„Ano.“ A kdo jiný, je tu snad někdo jiný? letělo jí hlavou.

„Proč?“ otázal se a trochu jí tím vzal vítr z plachet. Čekala velké množství otázek, ale proč mezi nimi jaksi nebylo. Posadila se na jeden konec lavice, přitáhla si kolena pod bradu a objala je rukama.

„Sedni si,“ pobídla ho a on ji nejistě uposlechl. Nebyl si jistý, jak se má k princezně chovat mimo cvičiště. Společenský protokol v jeho vzdělání zatím chyběl.

„Proč jsi mi pomohl?“

Zasmál se. Měl veselý, živý smích.

„Přišlo mi to správný.“ Oči mu hrály, vypadal trochu poťouchle.

„Dostalo tě to do maléru.“

„Je to jen pár dní v base,“ pokrčil rameny. Opravdu vypadal, že je mu to jedno.

„Tak proto.“

„Pro co?“ nechápal.

„Ptal ses proč. Tak proto.“ Znovu se zasmál.

„To na velitele princezniny osobní gardy asi stačit nebude,“ zkonstatoval celkem rozumně.

„Mám svoje důvody, které se těžko vysvětlují. Ale je to jen návrh. Měl bys vědět, že máš možnost volby. Můžeš odmítnout.“ Odmlčela se. Michael přikývl na souhlas.

„Léta odolávám svému otci, který se neustále pokouší najít důvod přidělit mi osobní stráž. Líbí se mi má volnost. Kdo by chtěl, aby mu za zády neustále stál nějaký dospělý. Obávám se ale, že jsem mu včera dala záminku. Nechci, aby mi někoho přidělil. Mám právo zvolit si své ochránce sama. Tebe znám. Strávili jsme spolu na cvičišti mnoho času. Vím, že umíš bojovat, vím, že jsi… správný chlap. Vždycky ses choval jako kamarád. Navíc ses mě dnes zastal, i když jsi vůbec nemusel.“ Znovu se odmlčela.

„Proti Darsovi se mě nezastal nikdy nikdo,“ zahuhlala spíše sama k sobě než k Michaelovi.

„Chtěla jsem ti pomoct od trestu, který sis nezasloužil, i když teď sám říkáš, že to nic není.“ Zarazila se. Chtěla mu pomoci, ale on pomoc nepotřeboval. Možná měl vztek na Darse, nelíbilo se mu, že je trestán za něco, co bylo správné, ale pomoc nepotřeboval. On zachránil ji a ona mu to chtěla oplatit. Bláhové dětské počínání. Všechno jí to najednou došlo. Pokrčila sama pro sebe rameny. Michael pozorně sledoval, jak se výraz její tváře mění. Vyskočila na nohy a znovu se narovnala.

„Dobrá tedy. Není pro tebe důležité zrušení tvého trestu. Volba je tvá. Víš sám nejlépe, co znamená být členem, ba velitelem gardy člena královské rodiny.“ Zhoupla se na patách. Momentální uchýlení se k vážnosti statutu královské dcery jí na chvíli pomohlo najít slova v nejistotě.

„Než zvolíš, měl bys však vědět, že služba po mém boku nebude snadná. Chci se učit, cestovat, poznávat a… nehodlám být nijak omezována.“ Taky je praštěná a neposedná, což věděli oba. Michael se na ni díval těma pronikavýma očima a přemýšlel. Být prvním mužem princezniny gardy byla vskutku pocta. Velká pocta. Jen ti nejlepší z nejlepších měli tu čest stát se členem královské gardy. Jeho otec býval gardistou krále Jana. Díky němu a jeho statečným činům se mohl Michael vzdělávat a cvičit na cvičišti. O děti berberských válečníků bylo dobře postaráno. Michaelův otec zemřel při ochraně krále před mnoha lety, shodou okolností v den, kdy se narodila princezna. Otec by na něj byl hrdý, to se však nemohlo rovnat tomu, jak hrdá by byla matka. Ze zcela praktického hlediska by jí pomohlo, kdyby si obstaral trvalý příjem a trochu jí vypomohl. Elenu měl rád. Ač mu byla svým postavením vzdálena, byla k němu vždy milá a přátelská. Chovala se k němu jako k sobě rovnému, často spolu bojovali a učili se. Lehce se poklonil.

„Nejsem si jistej, jestli jsem tý pocty hoden.“ Napadlo ji zeptat se proč, ale nebylo to nutné. Věděla to. Předpokládala, že bude mít stejné námitky, jaké bude mít její otec. Byl příliš mladý a neměl zkušenosti.

„Já si tím jista jsem!“ Jistota, která z ní přímo čišela, ho překvapila. Připadala mu nakažlivá. Rozhodl se. Poklekl s rukou na srdci, hlavou skloněnou.

„Pak tedy přijímám. Nemůžu ale slíbit víc, než že udělám všechno, co je v mejch silách.“ Elena se usmála. Zhluboka se nadechla. Vytáhla z pochvy svůj krátký mečík a jemně jej položila Michaelovi na rameno.

„Opakuj po mně.“ Nevěděla, jak ji to napadlo; rozhodla se použít pradávný slib věrnosti, který ji naučila matka. Začala recitovat v Michaelovi neznámém jazyce. Uvědomil si, že slova, která Elena vyslovuje, nezná. Nechápal jak a proč, ale nejen že jim rozuměl, ale dokázal je i přesně zreprodukovat. Sliboval svou věrnost jí, Eleně, princezně berberské, dceři krve dračí. Krví svou a ctí se zavázal, že dívku nikdy nezradí, tajemství její zachová, bude ji ochraňovat a ctít. Jak slova plynula, Elena cítila, jak se kolem nich vine kouzlo a spojuje je neviditelným poutem. Dokončila jednoduchý obřad.

„Vstaň, Michaeli, synu Magnusův, a zaujmi své právoplatné místo na králově dvoře.“ Michael vstal. Narovnal se. Stáli proti sobě, malé děvče a dospívající chlapec, obklopeni studeným zdivem a mřížemi cely.

Najednou se Elena zasmála. Kouzlo okamžiku pominulo.

„Teď to nejtěžší, dostat nás oba z téhle cely ven,“ zašvitořila téměř vesele a Michael se ušklíbl. Na tohle byl opravdu zvědavý. Princezna neprincezna, byla stále prcek a na cvičišti její slovo nebylo nadřazeno slovu Áronovu. Áron ho sem zavřel, Áron jediný ho mohl pustit ven. Elena přistoupila k mříži a zavolala stráž. Strážný se zjevil zpoza rohu. Odemkl mříž, Elena vyšla ven.

„On jde se mnou,“ oznámila strážnému tónem, který tak často slýchala od svého otce. Tón hlasu se sice povedl, doprovázen dokonalým výrazem naprosté a totální autority, jen masa svalstva tyčící se za nimi jaksi chyběla. Strážný se naprosto nepokrytě zasmál.

„Jistě, maličká,“ zahlomozil vesele a zabouchl za ní mříž. Sehnul se, až jí hleděl z očí do očí.

„No tak!“ pobízel ji k odchodu. Zůstala stát nehnutě proti němu.

„Michael, syn Magnusův, byl pasován na velitele mé osobní gardy. Jako takový, vše, co vykoná při mé ochraně, je nadřazeno cvičebnímu řádu. Není tedy důvod jej tu i nadále držet,“ pokoušela se zachránit situaci.

Michaelovi nezbývalo než obdivovat, s jakým odhodláním tam stojí. Strážný ji pozoroval s neskrývaným úšklebkem na tváři. Nad jejím argumentem se ani nezamyslel. Napadlo ji, že by bylo nejjednodušší rozběhnout se pro Árona. Tomu by stačilo pár slov, možná i pouhé gesto. Jenomže to by byl čin malého děvčátka. Zvítězil vzdor. Kdyby se rozběhla za Áronem nebo svým otcem, jen by dokázala, že je malým dítětem, za které ji všichni považují.

„Otevři!“ Strážný se narovnal. Úšklebek z jeho tváře zmizel. Poprvé se zamyslel nad tím, co to děcko říká.

„Nemáte žádnou gardu, princezno,“ opáčil blahosklonně. Hrdě se na něj usmála.

„Teď už ano!“ Byla sice malá a měla rozražený ret, ale vypadala důstojně. Strážný znejistěl. Princezna svou žádost myslela naprosto vážně. Navíc byla skálopevně přesvědčena, že je v právu.

„Tvoje výsost odpustí, ale nemohu propustit vězně bez přímého rozkazu svého velitele.“ Hm, tak to se teda nepovedlo, napadlo Elenu. Alespoň, že ji začal brát trochu vážně. V chodbě za ní se ozvaly kroky. Z šera se vynořil Áron. Situaci pochopil z jediného pohledu na Eleninu tvář. Pokynul strážnému.

Dnem, kdy Elena potkala draka, se její život změnil. Svět jako by byl jinak barevný, byl plný nových vůní a zvuků. Chvílemi bylo těžké udržet pozornost. Navíc ji matka hlídala jako ostříž. Jejich společný čas byl delší, plný učení. Změnilo se i to, co se Elena učila. Aška ji cvičila nejen v adragonském bojovém umění krasu, ale hlavně v magii. Byl to hotový dril. Nejčastěji pracovaly na tom, jak magii nejen ovládnout a zkrotit, ale hlavně ukrýt. Umění skrýt sílu ji matka učila již léta, ale větší síla znamenala větší úsilí, aby zůstala utajena. Elena z hodin s matkou odcházela unavená, vyčerpaná tak, že usínala vestoje.

Kamkoliv Elena šla, téměř neustále s ní někdo byl. Michael, který se pokoušel dostát své nové funkci, jí byl neustále na blízku. Přestože se snažil držet se spíše v povzdálí, jeho přítomnost pro ni byla téměř hmatatelná. Samota, v níž mohla dělat, co se jí zachtělo, výlety s Aškentem, posedávání za královským trůnem v době soudů či tiché momenty s knihou se pro ni staly nedosažitelným luxusem.

Nastalo odpoledne, kdy na ni matka neměla čas, nebylo povinností, kterých se musela zhostit. Rozhodnuta dostát slovu, které dala otci, vyhledala Michaela. Našla ho v kuchyni. Dojedl právě svůj oběd a bavil se se zavalitým kuchtíkem.

„Co bys řekl na malý výlet?“ otázala se svého strážce. Povstal, zlehka se uklonil.

„Jak si přeješ.“ Elena se ušklíbla, oči otočila v sloup. Od Michaela byly tyhle kudrlinky a povinná úcta poněkud k vzteku.

Zahnala ho, když jí chtěl pomoci osedlat koně. Sledoval, jak si přitáhla stoličku a obratně začala Aškenta osedlávat. Pokrčil rameny a zmizel ve vedlejším stání.

„Ani na to nemysli!“ štěkla na něj, když nakročil, aby jí pomohl do sedla. Zůstal stát. Hlavu neměla o moc výš než Aškentovo břicho. Kdyby ji sklonila, mohla by pod koněm téměř pohodlně projít. Vyhoupla se do sedla a vyrazila. Z čisté radosti, že je zase na koni a před sebou má alespoň relativní volnost, projela nádvoří tryskem a prořítila se branou, až strážní uskakovali. Michael ji dohnal až po několika kilometrech, když se rozhodla zpomalit do lehkého cvalu.

Oba koně běželi vedle sebe.

„Myslím, že je několik věcí, které si musíme vyjasnit,“ začala najednou Elena. Napadlo ho, že za těch několik dní, které s ní strávil jako její stráž, poprvé vypadala spokojeně a bezstarostně. Cítil, že se kolem ní něco děje, ale nevěděl co.

„Ano, výsosti,“ odpověděl a netušil, jak málo chybělo, aby se po něm ohnala.

„Tak zaprvé: přestaneš mi říkat výsosti, jasnosti, madam, má paní a všechny ty ostatní poklonky a blbosti. Omezíš poklony, úklony a jiné kudrlinky.“ Michael se nadechl k odpovědi, ale Elena jej zastavila pokynem ruky.

„Ještě jsem neskončila! Chápu, že je něco jako protokol, kterým jsi vázán. Jediné, co tě omlouvá, je přítomnost mého otce nebo někoho vysoce postaveného. Jmenuji se Elena a ty jsi znával mé jméno,“ vyčetla mu.

„Navíc, umím se o sebe postarat. Nejsem malé dítě, umím si osedlat koně i se mu dostat do sedla a spoustu jiných věcí. Trávíš se mnou moře času na cvičišti, měl bys to vědět. Nepotřebuju chůvu ani sluhu. A kdyby jo, najdu si na to někoho k tomu určeného. Význam spojení osobní strážce ti snad nemusím vysvětlovat!“ Michael na ni udiveně tiše zíral. Takhle ji nikdy neviděl. Vztekala se. Byl to nahromaděný vztek, který najednou musel ven.

„Dobře!“ přitakal nakonec. Zarazil se na poslední chvíli, aby neřekl má paní. Přikývla.

„Ještě něco. Darse zítra pustí z vězení. Oceňuju, co jsi pro mě udělal, ale spory se svými bratry si budu řešit sama. Občas to tak sice nevypadá, ale bratry zvládnu. A pokud tomu tak není, tak se to musím naučit. Nechci být na věky prcek, kterého musí někdo stále bránit, dokonce i před jeho vlastní rodinou. A tobě samotnému by příliš neprospělo znepřátelit si je.“

„To je rozkaz?“ zeptal se opatrně. Vůbec se mu nelíbilo nechávat svou svěřenku Darsovi napospas. Elena se zasmála.

„Ano, je.“

Změnili téma. Začali si povídat. Toho dne začali budovat dlouholeté pevné přátelství.

Elena se ocitla proti svému bratrovi. V lese kolem nich se bojovalo. Dva tábory mladých bojovníků cvičících boj v lese. Ržání koní, údery ztupených a dřevěných zbraní, traků a trakešů, křik. Imitace válečné vřavy byla téměř dokonalá, postrádala jen pach krve. Zranění či mrtví bojovníci odcházeli se složenými zbraněmi k určeným stanovištím.

Úšklebek na Darsově tváři se jí ani trochu nelíbil. Na rukávě měl rudou pásku, označující stranu, na které bojoval. Ona pásku neměla. Protivníci v tomto boji mohli téměř vše beztrestně.

„Tady cvičební řád neplatí!“ zasyčel. Za jeho zády se z porostu tiše vynořil Michael a rozběhl se k nim. Elena se soustředila.

„Stůj!“ přikázala Michaelovi. Skutečně se zastavil. Nejistě, přikrčený v očekávání útoku. Nelíbilo se mu to, ale poslechl.

„Drž mi od těla všechny ostatní!“ stihla ještě křiknout, než Dars zaútočil.

Jedna dřevěná zbraň udeřila o druhou. Darsovy výpady byly rychlé a přesné. Elena je soustředěně odrážela. Věděla, že není v ohrožení života, ale pokud se neubrání, dostane výprask. Pořádný výprask. Bratr jí hodlal ublížit. Tančili okolo sebe. Dars se spoléhal na svou sílu. Bojoval dlouhým těžkým mečem proti Eleninu štíhlému a krátkému. Byl větší, silnější a zuřivější. Několik Eleniných výpadů odrazil s překvapivou lehkostí. Michael boj neklidně sledoval. Dars získával navrch. Z křoví se vynořili dva bojovníci s páskami na rukávech. Pustili se s Michaelem do sebe.

Zablokovala Darsův výpad mířící seshora na její pravé rameno. Lehce poklesla v kolenou, tak silný byl jeho úder. Pokusil se jí kopnout do kolene. Lehce zvedla nohu a švihla jí proti němu. Darse ten kop překvapil. Náraz její holeně těsně nad jeho kotník prudce zabolel. Sykl a uskočil.

„Já ti ukážu!“ Těžce dýchal. Elena cítila, jak se v ní vzdouvá vztek. Přeci si nenechá natlouct! Pokusila se mu chvíli držet z dosahu. Dars ale znovu zaútočil. Jeho úder mířil tupou, leč přesto hranou meče Eleně na žebra. Pootočila se, obě ruce sevřené na meči, švihla jím dolů, aby zarazila jeho úder. Čepele se střetly, ozvalo se zapraštění. Elena se pokusila uskočit, ale zakopla o kořen a upadla na záda. Hbitě se odkulila pryč, Darsův meč jen o chlup minul její hlavu. Vyšvihla se na nohy a podívala se na svou zbraň. Byla nalomená v půli, pohromadě držela jen silou vůle. Dars se zasmál. Ten smích byl napůl šílený. Takový odpor nečekal. Jak se boj mezi nimi prodlužoval, jeho zuřivost rostla.

Podívala se na svou poničenou zbraň, uslyšela jeho smích. Dlouho kontrolovaný vztek z mnoha zlomyslností a naschválů, které jí bratr připravil, najednou vzplál. Smísil se se vzdorem, touhou konečně usadit bratra do patřičných mezí. Vztek v ní vybuchl jako bomba, jejíž doutnák dlouho hořel a konečně dohořel. Zalil ji ledovým žárem plným jasných, ostrých kontur.

Michael bojující s posledním ze dvou hochů zahlédl koutkem oka, jak Elena zvedla hlavu a mrštila po bratrovi poničenou zbraní. Meč letěl rukojetí napřed. Zasáhl nepozorného Darse bolestivě do nosu.

Elena sáhla po trakeši, kratší variantě bojové tyče, připevněném v pouzdře na jejích zádech. Dars se s řevem rozběhl vpřed. Elena se otočila tak prudce, že Dars nestihl zareagovat. Její trakeš sotva opustil své pouzdro, opsal ladný oblouk a udeřil Darse přes záda. Síla úderu spolu s jeho vlastní vahou se spojily a rozplácly jej nedůstojně o zem. Vstal a znovu se vrhl na svou sestru. Trakeš v jejích rukách se pohyboval tak rychle, že jej nestihl Dars vykrýt, a udeřil ho přes prsa. Poprvé v životě Elena použila proti jinému člověku bojové umění, které ji učila matka. Otáčela se a pohybovala v obloucích kolem udiveného Darse. Trakeš v jejích rukách švihal a bodal, aniž jej hoch stihl sledovat. Jeho svist byl zuřivý a děsivý, bylo to to jediné, co dokázal Dars vnímat kromě ran, které mu nemilosrdně dopadaly na tělo. Jako by proti sobě najednou měl nového, nepolapitelného útočníka.

Michael s oběma hochy stáli a v němém úžasu sledovali, jak Elena na hbitých nohách tančí kolem svého bratra, který se ji marně pokouší zasáhnout mečem. Michael měl pocit, že ho šálí zrak. Chvílemi jako by se Elena pohybovala tak rychle, že působila rozmazaně. Dars hnaný žhavým nepříčetným vztekem neměl proti Elenině chladné zuřivosti šanci. Pokusil se ji udeřit mečem do hlavy. Trakeš zasvištěl vzduchem a udeřil jej přes prsty sevřené na jílci meče. Meč mu vyletěl z ruky. Trakeš opsal další elegantní oblouk a zachytil Darse pod koleny. Ztratil balanc a padl na záda, vyrazil si dech. Elena mu nedala jedinou šanci, aby vstal. Přitlačila jej kolenem k zemi, konec trakeše mu jemně zatlačila do dolíku pod ohryzkem. Sklonila se nad ním.

„Dál se o tom nebudeme bavit!“ zasyčela výhružně. Viděla, jak se mu oči rozšířily strachem.

Nebyl to její hlas, nebyl to ani trakeš přitisknutý k jeho krku či váha jejího těla na jeho hrudníku. Byly to její oči. Pohlédl do nich a ztuhl hrůzou. Její panenky byly protažené, čočkovité, přirozeně hnědá barva ustoupila do ostře modrozelené. Ty oči byly chladné, ostré jako nůž.

„Pusť mě!“ zaprosil a hlas se mu třásl.

„Už mě necháš být,“ zkonstatovala velice tichým, klidným hlasem. Její panenky se pomalu zakulatily, chladná modrá zeleň ustoupila její obvyklé hnědé. Pohled na tu proměnu byl ještě děsivější než jejich vzhled o pár sekund dříve.

„Slibuju! Slibuju!“ zakvílel a zavřel oči. Tlak na jeho hrudi povolil. Elena se k němu obrátila zády a s trakešem v ruce došla k Michaelovi. Těžce oddychovala.

„Co s nimi?“ prolomila ticho. Michael odpověděl poněkud nepřítomně, aniž by odtrhl oči od Darse stále ležícího na zemi.

„Jsou mrtví.“

„Odveďte si ho, je vyřazený z boje,“ oznámila jim a rozběhla se znovu do lesa. Boj ještě neskončil. Musela se pokusit probojovat skrz nepřátelskou linii a dostat se k cílovému stanovišti. Michael ji následoval. Starší, zkušenější v boji, s důkladnějším výcvikem, měl co dělat, aby jí stačil. S trakešem v ruce byla nezadržitelná. Prošla obrannou linií jako nůž máslem.

Zpráva o tom, jak Elena přemohla svého bratra, se roznesla velmi rychle. Dars, potupen a potlučen, leč vážněji nezraněn, mlčel. Ty oči nechtěl už nikdy vidět. Při vzpomínce na ty oči se mu rozlévala žilami hrůza.

Elena seděla v zahradě, opřená zády o strom, bradu podepřenou koleny. Michael ji chvíli zamyšleně pozoroval, než si k ní přisedl. Ani se nepohnula, pohled upřený do dáli schované kdesi za trávou u jejích nohou. Pokoušela se udělat si v hlavě pořádek, ujasnit si, co se stalo.

„Můžu se zeptat?“ zamumlal.

„Hm?“ zamručela nepřítomně.

„Jak jsi to udělala?“ otázal se potichu. Tak potichu, že jej téměř neslyšela.

„Co?“ stále upírala oči do trávy u svých nohou.

„No, mluvila jsi, ale rty se ti nehejbaly.“ Chvíli měl pocit, že ho neslyšela. Seděla nehybně jako socha. Seděla tak už hodně dlouho. Najednou pomalu, milimetr po milimetru, otočila hlavu. Jejich pohledy se střetly.

„To jsem udělala?“

„Jo.“ Byl si tak jistý!

„Slyšel jsem tě, ale… Nevím, tak nějak jinak. Jakoby v hlavě,“ vysvětloval váhavě.

„Já nevím,“ špitla. Najednou to potřebovala vysvětlit.

„Myslela jsem na to, že tě chci zastavit. A… no já nevím, prostě to najednou šlo.“

„Jsi telepat,“ přikývl.

„Budeš se mě bát?“ Hlas se jí trochu třásl. Vypadala jako malé vystrašené dítě. Jako by byla někým jiným než sebejistým bojovníkem s trakešem o několik hodin dříve. Michael se najednou nahlas a vesele zasmál.

„Ale jdi! Proč asi!?“ dloubl ji loktem lehce do žeber.

„Měli bychom se to pořádně naučit. Když už tě mám hlídat, byla by to dobrá taktická výhoda.“ Tentokrát se zasmála i Elena.

„Ale nikomu to neřekneme!“

„To by pak nebyla taktická výhoda.“ Bála se sama sebe, bála se, že se k ní Michael otočí zády. Ulevilo se jí. Najednou jako by z ní spadla nesmírná tíha. Michaelovo přátelství a veselí jako by bylo léčivé. I tak Michaelovi trvalo, než se mu podařilo tichými slovy ji uklidnit, zahnat všechny chmury.

Filip je chvíli pozoroval, než k nim vykročil. Elena k němu zvedla oči. Měla v nich veselé plamínky. Michael vstal.

„Dovolíš?“ otázal se jej Filip. Michael se otočil na Elenu v němé otázce. Téměř neznatelně přikývla a on se tiše vzdálil z doslechu. Filip se usadil vedle své sestry. Zdálo se mu to, nebo ty plamínky trochu pohasly?

„Jsi dobrá!“ usmál se na svět před sebou. „Prý to byla úžasná podívaná!“ zasnil se. „Povíš mi, co se stalo?“ Pokrčila rameny.

„Prostě to byl Dars. Vzteklý, jeho obvyklé charismatické milé já,“ odpověděla jednoduše.

„Neuškodí mu to. Všichni si pochvalují, že co se vynořil z lesa, mlčí jako zařezaný,“ zasmál se Filip vesele.

„Skoro nic jsem mu neudělala,“ bránila se.

„Já to slyšel jinak.“

„Nemá pořád provokovat.“

„Kromě jinýho jsi ho hrozně vyděsila.“ Velice dobře se tím bavil. „Škoda, že jsem to neviděl!“ posteskl si.

„Zakopl o své vlastní ego,“ zasmála se se špatně skrývaným veselím. Svými pocity si ale zcela jista nebyla. Použila kras, bojové umění, které ji učila matka, takříkajíc naostro. A proti svému sourozenci. Nebylo to však jenom to. Kdesi se v ní vzala rychlost a síla, kterou nikdy před tím necítila, přesto jako by byla její odvěkou součástí. Trochu ji to vyděsilo. Ovládla se sice natolik, aby se omezila jen na nezbytné, ale dokáže to i příště? Co když to nebylo tím, že se byla schopna ovládnout, ale tím, že její vztek jednoduše nebyl tak velký?

Filip byl její spřízněná duše, ale mluvit s ním o tom, co ji učila matka, o magii a o dracích nemohla, i když by bývala chtěla. Pozoroval ji. Neuniklo mu, že se za jejím veselím skrývají obavy a nejistota, kterým nerozuměl. Sestru znal, ale dávno přišel na to, že má Elena svá tajemství, do kterých jej nechtěla nebo nemohla zasvětit. Tušil, že to má cosi společného s Aškou. Kdysi se jí několikrát zeptal. Řekla mu na rovinu, že o tom má zakázáno mluvit, že mu nechce lhát. Měl ji rád a toto se naučil respektovat. Objal sestru kolem ramen.

„Ale no tak! Chmury pryč! Vymetla jsi s Darsíkem podlahu tak, že ti půjde z cesty nejen on.“ Na chvíli se odmlčel.

„Víš dobře, že jsem tu pro tebe!“ Chtěl toho říct mnohem víc, ale city pro něj byly většinou něco slovy nepopsatelného. Eleně to však stačilo. Filipův optimismus byl nakažlivý. S ním nebyla na světě jediná starost. Když se náhodou nějaká podívala jeho směrem, vylámala si na něm zuby, nebo raději utekla při prvním náznaku jeho usměvavého nezájmu. Petr o něm jednou řekl, že kdyby ho sežral drak, nejspíš by ho vyplivnul živého a zdravého. Možná by jen trochu smrděl.

Když šla na večeři, Elena již téměř podvědomě skryla své vědomí a sílu za jakýsi štít. Matka vždy říkala, že je snazší hledat něco, o čem víme, než něco neznámého. Aška vešla do místnosti a něco ji překvapilo. Elena sice stála mezi sourozenci a bavila se s Filipem, ale Aščina mysl, zvyklá registrovat přítomnost vědomí jiných mágů, zaznamenala podivné prázdno. Tam, kde dříve cítila hořící, téměř hmatatelnou přítomnost myšlenek a síly své dcery, byla klidná hladina okolního světa. Zapátrala hlouběji. Nic, jen klidné, zvědavé vědomí malého děvčátka. Soustředila se a začala hledat stopu, kterou tak důvěrně znala, a narazila na stříbřitou zeď, která se pod jejím dotykem zavlnila, ale zůstala pevná. Elena se dál bavila s bratrem, jako by se nic nedělo. Ašku to zaskočilo. Potěšilo ji to sice, ale zároveň ji to děsilo.

Elena na ni upřela oči. Jejich hněď byla tak temná, že měla oči téměř černé. Jak dlouho zůstane její dcera tou malou holčičkou, kterou měla ve věku osmi let být? Tehdy se Aška rozhodla. Pomohl jí k tomu i zarputile tichý Dars. Zarytě se vyhýbal veškerému očnímu kontaktu. Co se stalo v lese, věděli snad již všichni, tedy alespoň v hrubých rysech. Co přesně se stalo, nevěděl zřejmě nikdo. Naštěstí. Bude muset jednat rychle.

Po večeři vyzvala svou dceru k procházce v zahradě.

„Umíš skrýt své vědomí,“ pochválila Aška Elenu po dlouhém mlčení.

„Je toho však mnoho, co se ještě musíš naučit.“ Elena se na ni úkosem podívala. Vždycky tu bylo ale. Pak se polekaně zastavila.

„Chceš mě poslat pryč?“ vyjekla. Aška se na svou dceru usmála.

„Nebude to na dlouho. Draci a elfové jsou však jediní, kdo tě mohou naučit, jak naložit s darem, který ti byl dán. Já už ti více dát nemohu.“

Pozorovala svou dceru, která se mlčky pokoušela udělat pořádek v hlavě. Dětská rebelie proti rozhodnutí rodičů a touha zůstat doma s rodinou, tam, kde vše zná, soupeřila s podezřením, že má matka pravdu. Soupeřila s logikou. Po nekonečném tichu ze sebe nakonec vypravila poněkud nečekanou větu.

„Ale jak to uděláme? Nemůžu přeci jen tak zmizet.“

„To opravdu ne. Jednoduše tě pošleme do školy. Mladá dáma tvého postavení přeci musí získat patřičné vzdělání,“ odpověděla jí matka, překvapená nad absencí vzdoru.

„Co řekneme otci?“

„Chtěla jsem nejdřív mluvit s tebou. Nebude to snadné, budeš sama mezi cizími, v cizím světě.“

„Bude to velké dobrodružství? Řekneme otci celou pravdu?“ Aška ji pohladila po rudých vlasech a zadívala se jí přímo do očí.

„Úplně celou asi ne, pokud se sám nezeptá. Je ještě něco, na co by ses chtěla zeptat ty?“ Elena ji zamyšleně pozorovala. Ještě něco? Měla v hlavě tolik otázek, že nevěděla, kde začít. Zachmuřená vráska na jejím nakrčeném čele ne a ne zmizet.

„Mohu s sebou vzít Michaela?“

Aška se narovnala. „Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

„Je to můj osobní strážce, jak bys vysvětlila, že já jedu pryč a on tu zůstává?“ chytala se Elena stébla. Aška se zamyslela. V tomhle měla její dcera bohůmžel pravdu.

„Nevíme, jestli mu můžeme natolik věřit.“

„Víme, je to můj kamarád a přísahal mi věrnost.“

„Přísaha osobní gardy…“

„Použila jsem přísahu věrnosti v pradávném jazyce, kterou jsi mě učila,“ skočila jí Elena do řeči.

Aška zírala na svou dceru v němém úžasu. Osmileté děvčátko napadlo myslet natolik dopředu, že použila pradávnou přísahu věrnosti, která zavazovala téměř bezvýhradně? Přísaha, která nejen zavazovala, ale skrývala kouzlo, které umožňovalo porozumění a vyslovení přísahy jen tomu, kdo přísahal upřímně a ze srdce. Ve skutečnosti byla ona přísaha nejen závazkem věrnosti, ale i jejím důkazem.

„Uvidíme. Měly bychom promluvit s tvým otcem,“ odpověděla nakonec. Elena na ni upřela pohled, který její matka nejen přehlédla, ale i kdyby jej zaregistrovala, nejspíše by jej špatně interpretovala. Ten pohled byl plný smutku a zklamaného očekávání. Málokdy si byla Elena jista, že to, co udělala, je správně. Přísaha, kterou zavázala svého nového přítele, správně byla. Ve své dětské naivitě doufala, že alespoň tentokrát na ni bude matka hrdá. Aška však byla jen překvapena, jako kdyby cokoliv podařeného v Elenině případě bylo pouhou náhodou. Neměla však mnoho času nad tím přemýšlet. Na pořadu byly jiné věci.

Pro Elenu bylo vždy záhadou, že otec neví o minulosti a schopnostech své ženy. Matka ji zapřísáhla, aby o tom, co se spolu učí, s nikým nemluvila, otce nevyjímaje. Hlavou jí letěly desítky otázek. Než se nadála, matka ji za ruku dovedla ke svým a otcovým komnatám. Byla zaneprázdněna svými myšlenkami natolik, že pro ni bylo zjevení těch těžkých dveří poněkud překvapivé. Vstoupily. Neformálně, bez zaklepání, bez ohlášení. Pro Elenu to byl nečekaný zážitek. Otec seděl pohodlně uvelebený ve svém křesle a četl. Zvedl oči od stránek knihy a usmál se. Nezdál se být překvapen tím, že se po boku jeho ženy zjevila i Elena. Odložil knihu.

„Potřebujeme s tebou mluvit,“ oznámila mu jeho žena tichým hedvábným hlasem. Otec se jen znovu usmál, stále pohodlně usazený v křesle. Elena vytáhla ručku z dlaně své matky a usadila se v křesle naproti němu. Střevíce nechala na podlaze, nohy si složila pod sebe. Křeslo bylo obrovské, trochu se v něm ztrácela. Sedět v něm bylo velkou výsadou a ona si ji hodlala maximálně užít.

„V den, kdy Elena přišla pozdě na večeři, přišla pozdě proto, že potkala draka.“

„Takže draci skutečně nevymřeli? Jaký byl?“ Byl tak klidný. Nedostatek překvapení z jeho strany Elenu zaskočil. Upírala na něj své temně hnědé oči. Podezření, že jí něco ušlo, bylo čím dál silnější.

„Nádherný! Byl celý rudý, zářil jako samo slunce,“ vysypala ze sebe nakonec nadšeně.

„Nebála ses?“ Elena našpulila pusu.

„Hrozně!“ přiznala se. Král se zasmál.

„I přesto se ho dotkla,“ doplnila tiše Aška. Její tichý hlas plný obav výrazně kontrastoval se vzrušením v hlase její dcery. Jan se naklonil dopředu, opřel lokty o kolena.

„Opravdu?“ Elena přikývla.

„Tím dotekem se probudila magie země. Naší dceři byl dán dar. Dar síly.“ Jan své ženě pozorně naslouchal, oči upřené na Elenu. Před tím pronikavým zrakem by se nejraději schovala. Měla pocit, že do ní vidí stejně dobře jako její matka se svými magickými schopnostmi. Pokusila se udržet oční kontakt, ale po chvíli pohled sklopila.

„Magické síly?“ Aška přikývla. Jan se na ni otočil. V očích měl nevyslovenou otázku.

„Mnoho jsem ji naučila, ale na moc, kterou teď má, mé síly nestačí. Oba víme, že magie může být zrádná.“ Naléhavost v jejím hlase byla jasnější než všechna slova. Nemusel se na ni ani podívat, aby věděl, že už má plán. Aška, silná a majestátní jako vždy, se zhluboka nadechla.

„Měla by se učit. Chtěla bych ji poslat k elfům.“ Král se znovu opřel v křesle. Díval se na svou dceru, která seděla nehybně proti němu. Vypadala téměř klidně. Často měl pocit, že jí nerozumí, byla mu jaksi vzdálená. Udivilo ho, že se nejmladší z jeho dítek nebojí toho, co jej čeká. On se toho bál. Svou dceru miloval a teď měl pocit, jako by ji ztrácel. Bylo to však nevyhnutelné. Seděla tam, opětovala jeho pohled a čekala na jeho rozhodnutí.

„Na jak dlouho?“

„Jak jen bude potřeba,“ odpověděla mu Aška. Otočila se k oknu, zády k oběma. Sama netušila, na jak dlouho se bude muset s Elenou rozloučit. Bylo toho mnoho, co se mohlo stát. Nečekala, že o dětství a smích své dcery přijde tak brzy.

„Nebojíš se?“ otázal se Jan Eleny a v koutku duše doufal, že odmítne odjet. Upřela na něj vážné temné oči.

„Nechci, aby se ze mě stala zrůda.“

„Pojedu s ní. Já a má osobní garda. Doprovodím ji a pak se vrátíme. Moji muži složili přísahu, která jim nedovoluje prozradit má tajemství.“

„Není jiné cesty?“ otázal se král a Elena s údivem zaznamenala nejistotu v jeho hlase. On, pevná neochvějná skála jejího života, měl v hlase náznak strachu. Ten náznak strachu ji znejistěl. Oči se jí roztěkaly z jednoho rodiče na druhého. Sklopila je a silou vůle zklidnila dech. Nesmí se bát! Co se má stát, stane se. Cokoliv bylo lepší než být ovládnuta magií. Jednou viděla Černého. Vynořil se z temnoty noci a zaútočil na vesnici. Slyšela ten řev, svist jeho křídel, křik jeho obětí, hrůzu, kterou rozséval. Tu hrůzu měla v paměti. Podobný děs uměli rozsívat i skutečně mocní mágové a ona se nechtěla stát něčím takovým. Zaplavovalo ji střídavě nadšení z toho, co se naučí a zažije, strach z neznámého a hrůza z toho, že se z ní stane nenáviděná bestie. Bylo to jako houpačka.

Vstala a přešla ke křeslu svého otce. Pohnul se. Sedl si na okraj sedáku, naklonil se k ní. Byl tak vysoký, že se vsedě díval stojící Eleně přímo do očí.

„Kdybych řekla, že se nebojím, lhala bych. Ale matka i Áron mě mnoho naučili, dost na to, abych se ve světě neztratila. Draci a elfové mě mohou naučit, co potřebuji, aby se ze mě nestal černý mág. Jestli má matka pravdu, mocná čarodějka by se v našich řadách… no, hodila. Já přeci musím jet!“ vysvětlila mu. Otec se na ni usmál, ale ten úsměv nedosáhl k jeho očím. Osmileté děti by takhle mluvit neměly.

„Magičtí učni nejsou nikdy mladší patnácti let. Má to své důvody. Jsi příliš mladá.“

„Učni nejsou mladší patnácti let, protože se jejich magie probouzí naplno až s pubertou. Učí se, až když se mají důvod něco učit. Já ten důvod mám přeci už teď.“ Jan se otočil na svou ženu pro oporu. Ta však stála s hlavou sklopenou otočena k oknu. Nedívala se na něj.

„Elfové a obzvláště draci jsou…“ Odmlčel se.

„Jsou to nebezpeční tvorové. I když se tě rozhodnou učit, nebudou se k tobě chovat jako k malému děvčátku, které jsi. Budeš odkázána sama na sebe!“

„A na Michaela, pojede se mnou, bude-li chtít,“ chopila se Elena najednou opory svého nového kamaráda.

„Bude to nebezpečné,“ pokoušel se stále.

„Nebezpečnější než velká síla, kterou neovládám?“ zeptala se klidně. Král si povzdechl. Jeho pokusy najít jinou cestu byly chabé, věděl, že jiná cesta není. O svou dceru se však bál, zatímco to mrně se pokoušelo být rozumné a zodpovědné.

„Budu v pořádku! Jsem přeci dcera dračí bojovnice a největšího berberského válečníka!“ Král se zasmál. Elena ho objala. Po chvíli se něžně vymanil z jejího sevření a podíval se na ni, ruce na jejích ramenou.

„Když tedy už víme, že pojedeš, jak to uděláme?“

„Měla by odjet co nejdříve, než se stane něco, co ji prozradí,“ odpověděla mu Aška. Král přikývl.

„Jak brzy máš na mysli?“

„Za rozbřesku.“

„Ne,“ překvapila je Elena. Oba se na ni otočili.

„Až za dva dny. Má-li s námi jet i Michael, musím s ním promluvit a měl by mít příležitost rozloučit se s matkou. Pokud bych odjela tak hrozně narychlo, nikdo by nic nevěděl, nepřišlo by to lidem divné?“ Chvíli bylo překvapené, zamyšlené ticho.

„Má pravdu. Příliš mnoho tajností by vyvolalo otázky. Měli bychom se s Elenou řádně rozloučit, jako bychom to udělali, kdyby jela skutečně do školy,“ přitakal král. Ašce nezbylo než přiznat, že má její muž pravdu. Začali probírat detaily celého podniku. Elenu všechno to vzrušení natolik zmohlo, že se jí začaly klížit oči. Usazená ve velkém křesle se schoulila do klubíčka a ukolébána melodickými hlasy svých rodičů usnula. Král se na ni zadíval. Všiml si, že Elena spí, když se jí na něco zeptal a ona neodpověděla. Vzal svou dceru jemně do náruče, odnesl ji do jejího pokoje a uložil do postele. Byla tak drobná. Dělalo mu to starosti.

Michael stál proti Eleně a poslouchal. Elena se jej nejprve otázala, jestli by byl ochoten opustit na delší, blíže nespecifikovaný čas svou matku a podniknout menší dobrodružství. Vlastně nestál proti ní. On stál a ona rychle přecházela kolem. Byla vzrušená a neklidná, neschopná se zastavit byť na krátký okamžik. Prý pojede do školy. Jen ta škola bude trochu zvláštní. Odpověděl, že se rozhodl jí sloužit v den, kdy složil svou přísahu.

„Strávíme nějaký čas s elfy a draky,“ řekla tak potichu, že měl chvíli pocit, že se mu to jen zdálo.

„Říkala jsi: elfové a draci? Draci?“ Jeho údiv ji konečně zastavil. Nadšeně se zazubila.

„Ano, draci.“

„Draci přeci vymřeli. Nebo ne?“ podivil se. Zavrtěla vesele hlavou.

„Ne, draci nevymřeli. Jen se tak nějak schovávají.“ Podíval se na ni poněkud nedůvěřivě.

„No, to právě bude to dobrodružství! Vím o dracích jen málo, budeme se učit spolu.“ Na chvíli ho napadlo, že je princezna trochu praštěná, ale její vzrušení bylo nakažlivé. Slíbila mu, že když s ní pojede, cestou mu všechno vysvětlí.

„Chci, abys jel nejen jako můj strážce, ale i jako můj přítel!“ zakončila svou řeč. Pátravě se na ni zadíval. Zasmál se. Byl to čtverácký smích. Sklonil se a brnkl jí ukazováčkem lehounce do nosu. „Bude mi ctí, princezno Eleno!“

Odešel, aby řekl své matce, že odjíždí. Věděl, že jí nemůže říci zdaleka vše, a vlastně ani nechtěl. Zbytečně by se bála. Elena se za ním chvíli dívala a pak se vydala hledat své bratry. Nejdříve našla Filipa, pak Darse. Oběma řekla, aby přišli do zahradního pavilonu, a šla hledat Petra.

Dars s Filipem na ně čekali. Za těch pět minut se stihli pohádat. Dars tu ani v nejmenším nechtěl být a měl vztek, že nedokáže sestře odmítnout. Když přišla, následována udiveným, nechápajícím Petrem, ani k ní nezvedl oči. Nenápadně se přesunul ke zdi, aby byl od sestry co nejdál. Elena se poněkud smutně pousmála. Konečně se jí podařilo bratra zkrotit a teď nebude mít příležitost si to patřičně užít. Filip s Petrem na ni tázavě hleděli.

„Co je tak důležité?“ otázal se nedočkavě Petr už poněkolikáté. Elena se zhluboka nadechla.

„Co vám chci říct, byste se stejně dověděli večer, ale chci vám to říct sama.“ V tu chvíli ji napadlo, že to přeci jen bude těžší, než si původně připouštěla. Filipovo veselí a Petrův milující moudrý přístup jí budou chybět. Neochotně si připustila, že bude postrádat i tu Darsovu hloupou, paličatou vzdorovitost.

„Pozítří odjíždím do školy,“ oznámila jednoduše. Nastalo ticho. To Elena nečekala. Bratři se zdáli zaskočeni. Od Darse by čekala, že pronese něco jedovatého o dívčí škole. Dars však měl v živé paměti boj s ní a ten její pohled. Neodvažoval se ani zvednout oči.

Filipa to zarazilo. Vždy předpokládal, že ze sourozenců odejde do světa první Petr, jako nejstarší. Věděl, že mu sestra bude chybět. Přeci jen byla bez výjimky pro každou lumpárnu, kterou vymyslel, a nejednou přispěla k jeho veselí i svými nezanedbatelnými troškami. Někdy ho rozesmála až k pláči.

„Na jak dlouho?“ prolomil ticho Petr. Elena se na něj vděčně otočila.

„Matka říká, že minimálně na dva roky.“ Petr přikývl.

„Bude tu bez tebe smutno,“ ozval se Filip. Najednou se vzpamatoval a zašklebil se.

„Zavřou rebelku do dívčí školy. Doufej, že to není klášter,“ zasmál se téměř vesele, ale oči měl smutné. Elena se ušklíbla. Kdyby tak věděl! Takhle alespoň nemusela nic vysvětlovat. Začali se pošťuchovat a hašteřit. Dětské kočkování, jehož se Dars neúčastnil. Chvíli jen stál a mlčel a pak se tiše vytratil z altánu pryč. Elena jeho ústup zaregistrovala. Přišlo jí to celé líto. Byl to sice nadutý pitomec a hrubián, ale přeci jen to byl její bratr.

Na výslovné Elenino přání Michael na dva dny zmizel. Trávil čas se svou matkou a přáteli. Elena měla pocit, jako by se o ni neustále někdo přetahoval. Petr s Filipem ji zahrnovali přízní, jaké se jí jindy nedostávalo, strávila několik hodin hovoru s otcem, Áron ji zavedl do královské zbrojnice a nechal ji vybrat si zbraně.

Když vstupovali do zbrojnice po širokých chladných schodech, položil jí ruku na rameno.

„Vol moudře, princezno.“ Procházeli mezi regály a stojany. Elena měla pocit, jako by ji pustili do hračkářství pro dospělé, i když se neustále pokoušela sama sobě připomínat, že zbraně nejsou na hraní.

„Mohu si vybrat cokoliv?“ otázala se svého průvodce. Shovívavě se na ni usmál a přikývl.

„Ano, nechť je tvá volba promyšlená. Tyto zbraně tě budou provázet na tvé cestě společně s tím, co ses dosud naučila.“ Odmlčel se a sledoval, jak Elena metodicky prochází všemi uličkami. Procházela pomalu, s očima doširoka otevřenýma. Vypadala jako prazvláštní směsice dítěte mezi hračkami a zkušeného bojovníka, který si s péčí vybírá svého druha v boji.

Když si prohlédla vše, co zbrojnice obsahuje, na chvíli se zastavila a tiše přemýšlela. Nejdříve se vypravila k polici, na které ležely trakeše. Sledoval, jak si pečlivě vybírá, vyvažuje jednotlivé zbraně na dlani, zkouší je švihem. Vybrala si dva, přestože měla jeden v pouzdře na zádech. Áron se pousmál. Trakeš byla dobrá zbraň i přesto, že nešlo o zbraň sečnou. Zdatný bojovník s trakešem dokázal napáchat více škod než průměrný bojovník s mečem. Tuhé dřevo však přeci jen podléhalo zkáze a mít trakeš do zásoby rozhodně neškodilo.

Přesunula se ke stojanu s traky a po krátké chvíli si vybrala jeden, který Áronovi připadal poněkud neohrabaně přesně do chvíle, kdy s ním provedla několik cvičných pohybů. Velmi rychle si uvědomil, že je to tím, že byla o mnoho menší než on, a měla proto jinde těžiště i jiný poměr rukou a nohou než dospělý, vzrostlý bojovník. Odebral jí trak, stejně jako trakeše, aby měla volné ruce na další výběr.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí oči – Čarodějka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.