Jiří Wolker

POHÁDKY

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Illustration – cover © Miroslav Tiefenbach, 2012

© Carpe diem, 2012

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-87631-08-9 (epub)

ISBN-10-978-80-87195-90-1 (pdf)

Pohádka o bledé princezně

Oh – jak tiché bylo království bledé princezny!

Starý, zasmušilý hrad, stavěný v divném, neznámém slohu, složený z kamenných kvádrů a přece tak křehký a lehounký, neboť nápadně protáhlé pilíře, výklenky a vikýře klenuly se vysoko k nebi jako ruce zdvižené k modlitbě. Kolem byl hvozd, uspaný staletým tichem, zamyšlený v modravých mlhách a moudrý ve svých večerech. Jen s jedné strany uzoučkým, jakoby plachým průlivem dotýkal se hradních stěn výběžek moře. Zelenavé vody, plné zvláštních chaluh a roztodivných lastur, klidnily na svých prsou (které jen tiše a odměřeně oddychovaly) groteskní odraz zámeckých věží, zsinalá skaliska a posléze – stávalo se to jen výjimečně, neboť obloha bývala většinou šedivá jako starý zámek – kousek bleděmodrého, pokorného nebe, které ostýchavě, s tajenou úzkostí sestupovalo na chvilky do chladných vod. A tehdy stávala princezna u svého mřížovaného okénka ve Vysoké Věži a dívávala se zamyšleně na zneklidnělé vlny. Ba, ono zjasnění vodních smutků souvisívalo tak těsně a bezprostředně s vyhlédnutím princezniným, že možno se domnívati, že ne nebe, ale její zrak sklouzl do černých vln a bolestně se v nich pousmál, a to tím spíše, že oči její byly právě takové barvy: bolestný úsměv na ztemnělých, chladných vlnách, zakletý v roklině mezi pralesem a vetchým hradem.

Poněvadž hrad ležel daleko v severních krajích, většinu dne opíral se do jeho zdí severák, mnohdy sice divoký, ale většinou lhostejně chladný. Zdi Vysoké Věže byly již valně od něho oprýskané a častokráte veliký kus omítky udrolil se, aby s kratičkým zdušeným výkřikem padl do černého objetí vod.

Snad bych měl ještě pověděti o nebi, které se klenulo nade vším. Zdálo se, že jest stmeleno z výparů prastarých lesů, starého zámku a zavřeného zálivu. Bylo většinou bezbarvé, s nádechem do zelena, a nikdy nebylo možno stanoviti, kde stojí slunce. Jím proháněli se velicí černí ptáci, tvrdého a kovově lesklého peří, jejichž perutě podivně šustily. Princezna byla jimi mnohokráte vyrušena ze snění, neboť zdálo se jí, že jí někdo něco zlého zašeptal. Však ptáci před večerem ztráceli se kdesi, buď v lesích nebo na širém moři, takže princezna nemusela se obávati vyrušování při svých večerních modlitbách.

Do zámku vedl zpuchřelý, visací most, který chraplavě vrčel při svém spouštění otřelými, zrezivělými řetězy. Služebnictvo užívalo malého můstku na zadním nádvoří, však princezna, ku podivu, dávala si spouštěti při svých velmi skrovných vycházkách veliký most a kráčívala po něm skoro posvátně, jako by nesla v srdci všechny touhy a cíle svých předků, za kterými oni kdy po něm vycházeli.

A nyní o princezně samé.

Jak byla bledá, něžná a tichá! Zdálo se, že ona jest jediným slunečním paprskem, který sem pronikl. Její hlava byla těch neurčitých krás, jaké vídáváme ve snu a na které nemůžeme si procitnuvše vzpomenouti. Víme jen, že jsou bledé a navýsost vznešené. Její úsměv byl tak stříbrný, jako zlatý byl její vlas. Její ruce byly bílé pestíky květů, které voní jen před východem slunce. Pleť její byla tak průsvitná, že bylo možno polibkem dosáhnouti modravých, nervosních žilek, chvějících se v zápěstí jakousi neklidnou bázní. Byla krásná svým jemným smutkem, který se položil do jejích očí, aniž je zkalil, byla krásná tichým, slabě altovým hlasem, který všechna slova zahaloval ve zvláštní hedvábný závoj a vyzvedal v nich netušený význam. Krásná byla pokorou svého kroku, který svojí jednoduchostí a prostotou nabýval přídechu obřadnosti a slavnosti. Její tělo, vždy ukryté v látky zšedivělé běli, lemované stříbrnými krajkami, prozařovalo tkáněmi, které zněžněly dotekem její pleti. A její střevíčky – ah, tak maličké a lehounké – z bílé, hladké kůže byly jako dva pocely neposkvrněných holoubat.

Princezna chodívala po celé dny zámkem; tak neslyšně, tak tichounce, že všichni ji slyšeli. Bloudila šerem, podivnými chodbami, v nichž ležel stále plísní páchnoucí vzduch, a vysokými sály, v nichž práchnivěly pradávné zbraně, štíty, praporce, roucha a mnohé jiné předměty, jejichž jmen ani neznala a jejichž účelů se jen dohadovala. Probírala se v těžkých, kovaných truhlicích, plných pokladů, a zamyšleně šeptala si písně tak tesklivé a čisté, že pokoje zesmutněly jako tvář toho, kdo poslouchá něco příliš krásného.

Nejraději sedávala princezna v prostranné jídelně, poblíže krbu (neboť byla příliš zimomřivá). Onen pokoj, ověšený temnými čalouny, měl zvláštnost, že zešeřel, kdykoliv do něj princezna vstoupila. A ona přicházela vždy, když cítila, že v její duši rostou myšlenky příliš bělostné. Tam promítávajíc je do stínů dumávala celá dlouhá odpoledne, kdy apatické a rozervané mraky líně se vlekly od lesů k moři. Tam také visela po stěnách galerie rodinných obrazů. Z červotočivých, černých rámců jen bledě vystupovaly obrysy tváří, neboť vše ostatní zmizelo a zčernalo časem.

Byl pak tu obraz představující snivou, zamyšlenou hlavu jakéhosi mladičkého rytíře. Princezna neopomenula nikdy pohlédnouti co nejhlouběji do jeho velikých a rozzářených očí, které asi proto zůstávaly stále tajemny, že chtěly říci příliš mnoho. Byl to též její vzdálený příbuzný, snad bratranec, který odešel ještě před jejím narozením z tohoto zámku daleko za moře. On byl jediný, který se odvážil vyplouti z těchto šer i přes tradiční úzkost a strach a vydal se do neznámého, zaoceánského světa, který byl všem obyvatelům zámku neznám a kterého se báli. Neboť nikdy nikdo nepřekročil hranice úzkého zálivu, obávaje se širokých dálek jako smrti. A také on (jeho jméno buď vymizelo jim z paměti, nebo častým opakováním je zapomněli) se nevrátil. Poněvadž nepřišlo od něho žádných zpráv, pokládali jej za mrtvého. Jedině princezna, ježto jeho obraz byl jí zvláště milý, oživovala si jej stále a přemýšlela o něm, zvláště když dolehla na ni ona tesknota, která se nedá slovy vyjádřiti. A jí právě se zdálo, že ono slovo jest zakleto v jeho pohledu a že jedině on mohl by je vysloviti.

Jinak byly tu obrazy jen těch, kteří už dávno práchnivěli v zámecké hrobce. I obraz její matky (kolem něhož zelo tolik prázdného místa) visel tu v černém, dubovém rámu.

„Jest ze všech nejzasmušilejší,“ říkávala princeznina chůva, které byla zemřelá laskavou a dobrotivou paní.

„Ona jediná se usmívá,“ myslívala si princezna, pohlížejíc na svoji matičku.

Princeznin otec však doposud žil. Obýval sám s jediným služebníkem zámecké křídlo, které zapadalo do stínů lesa. Nepřipouštěl k sobě nikoho a jen zřídka svoji dceru. Byl velmi starý a vous, šedivý jako severní nebe, sahal mu až po pás. Do jeho oken (byla značně vysoká) sahaly větve zkřivených borovic a naplňovaly pokoj i přes zavřené okenice vůní pryskyřice a prsti. Stařec bral obyčejně svou dceru za obě ruce, pohlížel, nebo aspoň snažil se pohlížeti, na ni bedlivě neurčitým svým zrakem a propouštěl ji, aniž jí co řekl. A přece museli se dověděti o sobě dosti, – neboť král pozdě do noci pokyvoval šedivou hlavou a okna pečlivě uzavřel, – a dcera uzamkla se po své návštěvě ve Vysoké Věži. Tu služebnicím, které věčně klímaly u jejího prahu, zdálo se, že někdo za dveřmi pláče. Poněvadž však zvuk onen byl příliš matný a vzdálený, zařazovaly jej do oblasti svých snů.

Služebnictvo, o němž se ani nevědělo, kolik ho přesně je, ztrácelo se v pokojích a síních, neboť zámek byl neobyčejně rozsáhlý. Scházelo se jen za velikých svátků (které se vyznačovaly tím, že mlhy a oblaka vzaly na sebe obřadnější ráz a vyhouply se výše do prostoru) v zámecké kapli, aby se tam každý pomodlil ke svému bohu. Však princezna ani král tam nepřicházeli. Ona vyšívala tehdy překrásně a navýsost jemné obrazce do temných brokátových rouch (jejich předlohy viděla v zelenavých vodách pod svými okny) a král listoval – není jisto, zda četl – v tlusté knize, bibli podobné. Jinak byly svátky ještě tišší než všední dny a smutek jejich býval ještě intensivnější a čistší.

A tak pomalu, klidně plynul tu den za dnem a týden za týdnem, že nebylo možno rozeznati (neboť nebylo žádných zvláštních mezníků), zda uplynulo již tisíciletí či jediný den. Noci neznaly hvězd, dny neznaly slunce, míjely bez touh a přání, obrácené jen do minula, tišíce vše svým stejnoměrným dechem v rytmus umírajícího ticha a probolených smutků.

A přece jedenkráte se přihodilo něco, co na chvíli rozvířilo odvěké ticho. Však zvuky v samotách umírají v tichu hlubším, než se rodí.

Bylo to den po oné zvláštní a mimořádné vycházce princeznině, která proti všem svým zvykům si vyšla k mořskému břehu až v ta smutná místa, kde úzký záliv ústil do oceánu a kde končilo království zadumaných lesů, aby ustoupilo panství ještě zadumanějších nebes a šepotavého moře. Tehdy princezna, puzena neodolatelnou touhou (žel, nevíme nikdy, odkud a proč neodolatelné touhy přicházejí), sešla po zarudlých svazích a zapomněla na všechna napomenutí starostlivých služebnic, které vždy při jejích vycházkách třásly se ničím neodůvodněným, a tudíž oprávněným strachem. Tehdy po prvé – snad se to stalo uvědomělým pohledem na úžasnou šíři moře – probudily se jí v srdci jakési nové síly, které vystoupivše až na prách jejích očí dovedly je zapáliti ne v pokorné pochodně, ale plápolavé hranice neznámé vášně.

Nebe nebylo prudce rozjizvené fantastickými mraky, které však v dáli bledly víc a více, až kdesi za mírně vypnutými prsy oceánu zněžněly v bledě růžové příšeří. A princezna tušila po prvé ve svém životě, že právě tam zapadá slunce. Onen objev tolik rozplamenil její zamlklou krev (modré žilky zachvěly se jako praporce hnané větrem k nebesům) a její rty zašeptaly přání, které doposud ji nenavštívilo ani v nejroztodivnějších sněních.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.