NAKLADATELSTVÍ BESKYDY

KDYŽ SE ZAMILUJE MUŽ

POŠŤÁCKOU LÁSKOU

Irena Fuchsová

Irena Fuchsová © 2010

Ilustrace © Jiří Novák

Fotografie na zadní obálce © Jan Vágner

© Nakladatelství Beskydy 2010

ISBN: 978-80-87431-04-7

Věnováno České poště, která byla zestátněna za vlády Karla VI.,

v roce 1722, věnováno všem pošťačkám a pošťákům, kteří denně stojí u našich schránek, věnováno všem zaměstnancům, kteří nám rychle a bezpečně doručují zásilky, na které často nedočkavě čekáme, věnováno všem pracovnicím a pracovníkům na poštách a kolem pošt, a věnováno všem, kteří si život bez pošty nedokážou představit, což jsme skoro všichni…

JE ŽENATÝ, ALE VEZME SI MĚ

„Michal si tě nikdy nevezme.“

Markéta dělala, že mě neslyší a koukala zamilovaně do hrnku s kafem na svoji šťastnou budoucnost.

Unaveně jsem se protáhla. Bože, kdy to už konečně pochopí? Celá nemocnice si o nich vykládá, směje se, jak zase jedna naivní sestřička naletěla doktorovi, který si chce jenom užít, ale ona se vidí ve svatebním!

Markéta byla moje největší kamarádka, bydlely jsme ve stejném paneláku, chodily do stejné školky, od první třídy jsme spolu seděly a maturovaly jsme ve stejnou hodinu na zdravotnické škole. Já pak šla na medicínu a Markéta nastoupila jako sestřička v nemocnici, kde jsem za pár let začala pracovat jako doktorka.

A právě teď jsme spolu měly noční službu.

Naštěstí byl poměrně klid, tak jsme si před půlnocí udělaly kafe a já se pustila do nepříjemného a pro kamarádku dost nevděčného úkolu. Každá z nás to někdy zažila. Sice to myslíme se svými kamarádkami dobře, ale může se to obrátit proti nám, protože láska je slepá…

Ale šla jsem do toho statečně. Pokusila jsem se Markétě natvrdo vysvětlit, že si ji Michal, doktor, se kterým se už tři měsíce tajně schází, nikdy nevezme.

„To ti nevadí, že jste spolu jenom tady, v nemocnici? Schováváte se, aby vás nikdo neviděl. Znáte všechny sklady. Kolik kafí jsi už dala uklízečkám, aby ti půjčily klíč od svých kumbálů s kýbly a košťaty? Když se potkáte, oba se tváříte, že jste se nikdy neviděli, a ty si myslíš, že si tě vezme?!“

Markéta se usmála.

„Žárlíš, Alenko! Žárlíš na mě, jako na mě žárlí všechny ženské v nemocnici! Miluje mě. A já miluju jeho. Tak proč by si mě nevzal? Proč?“

Zaťukala jsem si na čelo.

„Proboha! Markéto!? Proč bych na tebe žárlila?“

„Nemyslím, že na mě žárlíš jako ženská. Máš Luboše. Ale jsi doktorka.“

„No a?!“

„Vadí ti, že se Michal, doktor, tahá s obyčejnou sestřičkou.“

Její argumenty nemohly být hloupější. A to mě štvalo nejvíc. Markéta, chytrá, přímočará holka, se poslední dobou chovala, jako by neměla mozek. Cokoli jsem řekla, otočila proti mně. Měla jsem sto chutí ji někam poslat a ona to poznala.

„Tak dobře… promiň. Tak tedy na mě nežárlíš,“ usmála se smířlivě. „Ale když na mě nežárlíš, tak mi řekni, proč by si mě nevzal, když mi pořád říká, že si mě vezme?“

A co ti má říkat, pomyslela jsem si, když tě chce dostat do postele? Je ti třicet dva, na chlapy máš smůlu, chtěla by ses vdát, mít děti, a tak náš pan doktor jde nejjednodušší cestou. A úspěšně, jak je vidět.

Dobře. Budu ti to muset říct na rovinu.

„Nikdy si tě nevezme, protože se nikdy nerozvede.“

Mávla po mně rukou a napila se kafe.

„Alenko, to se ti to mluví, když o nás dvou nic nevíš. Rozvede se, ale potřebuje čas. Už by se s ní dávno rozvedl. Chtěl se s ní rozvést ještě dřív, než poznal mě. Ale uhnala ho. Je těhotná.“

Znala jsem Michala ze studií. Se svojí ženou chodil od maturity, oba pak společně studovali, a po jejich promoci byla velká svatba. Její rodiče jim koupili dům ve stejné ulici, kde bydlí, a Michal i s Renátou nastoupili po svatbě v naší nemocnici. Oba byli oblíbení nejenom u pacientů, ale měli je rádi i kolegové.

Před půl rokem zůstala Renáta doma s rizikovým těhotenstvím a Michal si po pár měsících začal s nejhezčí sestřičkou v nemocnici. S Markétou.

Ta si teď prohlížela hrníček s kytičkami, myšlenkami byla u svého „manžela“, a mně nezbývalo nic jiného, než pokračovat v boji o její zdravý rozum.

„Vsaď se, Markéto, že se s tebou rozejde hned, jak jeho žena porodí.“

Tvrdohlavě zavrtěla hlavou a pak se na mě se sebejistým úsměvem podívala.

„Nerozejde se se mnou. Rozvede se. A hned potom se vezmeme.“

Nejradši bych jí dala pár pohlavků! Neřeknu, kdyby jí bylo osmnáct, ale je jí přes třicet! Kolikrát už viděla, jak to dopadlo, když si doktor začal se sestřičkou? Desetkrát? A jak to desetkrát skončilo? Rozchodem. Nána pitomá!

„Markéto, proboha, chlap, který čeká dítě se ženskou, kterou má rád, se přece nebude rozvádět! Vždyť je to jasné! Deset a deset je přece dvacet, sakra! Jeho žena má rizikové těhotenství, to znamená, že frekvence pohlavních styků tvého pana doktora je minimální. Minimální! A Michal je normální chlap. Když je celou noc s krásnou sestřičkou v místnosti, kde je postel a ta krásná sestřička na něj zamilovaně civí, a kdyby jenom to, viď, tak to dopadne tak, jak to dopadlo…“

„On ji ale nemá rád! Ona ho uhnala. Až se TO narodí, rozvedou se.“

Bylo to vážně únavné! Docela jsem si přála, aby přivezli někoho na příjem, nebo abych musela na operační sál. Dokonce by mi stačilo, kdyby se ozval z některého pokoje zvonek. Ale výjimečně byl na celém patře klid.

Markéta najednou vstala, klekla si přede mě a objala mě kolem pasu.

„Alenko, já vím, že to zní strašně naivně, a že si myslíš, že jsem úplně blbá, ale Michal se opravdu rozvede! On od ní odejde. Hned jak porodí. On se v té jejich rodině dusí! Tchyně ho nenávidí! Tchán ho pořád sekýruje. Ať udělá cokoli, nic se jim nelíbí. Pomáhali mu, když studoval, protože jeho rodiče peníze nemají, koupili dcerunce barák a teď si myslí, že se k němu můžou chovat jako k nějakému chudákovi! Všichni tři chtějí, aby jim byl vděčný! A ona mu vždycky tvrdila, že nemůže otěhotnět! Už na škole mu to říkala! Oba se smířili s tím, že děti mít nebudou, a najednou je v tom!“

Pustila mě, stoupla si a rozčíleně gestikulovala.

„Lhala mu?! Chápeš to?! Lhala mu! Chtěla ho uhnat. A také mu to v hádce řekla! Že ho využila jenom jako otce svého dítěte! Že by se svými nároky těžko hledala jiného, takže ho využila, ale jinak ho prý k ničemu nepotřebuje! Řekla mu, až se TO narodí, tak ať zmizí z jejího života! To mu řekla! A říkají mu to i její rodiče! Tak co mi na tohle řekneš, co?!“

Ženatí nevěrní chlapi byli, jsou a budou, s tím se nedá nic dělat. Když se ženatý chlap, který chce být „jenom“ nevěrný, sejde s vdanou ženou, která chce být také „jenom“ nevěrná, a ani jeden se nechce rozvádět, tak to bych ještě pochopila, i když s nevěrou v manželství nesouhlasím.

Ale když ženatý chlap zblbne svobodnou ženskou tím, že jí lže, jako když tiskne, to přímo nenávidím! Takoví hajzlové by se měli trestat! Ano! Měli by za trest chodit s cedulí na krku!

POZOR NA MĚ! JSEM MANŽELCE NEVĚRNÝ! A SVÉ MILENCE LŽU, ŽE SE ROZVEDU, I KDYŽ SE ROZVÉST NECHCI!

Byla jsem si jistá, že Michal Markétě lže. Věděla jsem, že svoji ženu miluje a ona miluje jeho. Věděla jsem, že nic z toho, co Markétě napovídal, není pravda. Znala jsem totiž poměry v jeho rodině víc než dobře. Vedle domu, kde bydlel Michal s manželkou, bydlela moje teta, která dělala celý život ve své čtvrti pošťačku. A kdo jiný by měl znát své „ovečky“, než pošťačka?

Trochu jsem Michala chápala, ale opravdu jenom trochu. Jeho žena měla rizikové těhotenství, pravděpodobně musel držet sexuální půst, ale do takové situace se ženatí muži občas dostanou, a ve většině případů nejsou svým ženám nevěrní, protože to prostě vydrží.

Michal ale pracoval v nemocnici, denně se potýkal s různými stresovými situacemi, doma měl manželku s rizikovým těhotenstvím, o kterou se bál, a tak když měl noční službu s nejkrásnější sestřičkou v nemocnici, která se na něho sladce usmívala, neodolal. Neodolal jednou, dvakrát, noční sex mu vyhovoval, ale nepočítal s tím, že se Markéta zamiluje. A protože v tom chtěl pokračovat, začal si vymýšlet. A ženy dobře ví, co všechno chlapi v posteli naslibují, a že se jim příliš věřit nemůže.

Markéta, bohužel, věřila všemu.

„Až se To narodí, dáme tady s Michalem oba výpověď a půjdeme pracovat do ciziny,“ básnila, s očima rozzářenýma. „Michal si už zjišťuje všechno, co bude potřebovat. Ona nebude dělat žádné problémy. Bude mít TO dítě, barák, rodiče za zadkem, peníze. Už Michalovi řekla, že po něm nebude chtít alimenty, že chápe, že si bude chtít založit novou rodinu…“

Popotáhla a v očích se jí objevily slzy.

„Aleno, přesně takhle mi to řekl! Ona prý chápe, že si bude chtít založit novou rodinu! Novou rodinu! Moji rodinu! Chápeš to? Tu novou rodinu chce založit se mnou, protože mě miluje!“

V hlavě mi to šrotovalo. Když jsem si totiž před chvíli vzpomněla na tetu, která bydlí vedle Michala a zná jeho ženu odmalička a s jejími rodiči se přátelí, něco mě napadlo. Moje teta je moudrá ženská. Chtěla studovat psychologii, ale nedostala se na školu, protože tatínek byl politicky nespolehlivý a maminka ho v jeho nespolehlivosti s láskou podporovala.

„Každá správná pošťačka je víc jak psycholog! Je chodící psychologická poradna! Je oko Děda Vševěda! Správná pošťačka, která se kolem sebe pozorně kouká, může zachránit i lidský život!“

Takhle teta vysvětlovala svým politicky nespolehlivým rodičům, proč se rozhodla, že bude roznášet poštu a už se nikdy nepokusí o přijetí na vysokou školu.

„Mám svoji psychologickou poradnu otevřenou denně v celé naší čtvrti,“ hlásila příbuzným, když se všichni sešli na jakési oslavě a hrdě se jim předváděla ve stejnokroji a s brašnou.

Tohle všechno vím z vyprávění babičky a maminky, ale že je teta vynikající psycholog, to věděli nejenom ti, kterým celý život nosila poštu, ale věděli jsme to i my, její příbuzní. Několikrát poradila i mně, a dobře…

Jestli chci, aby mi pomohla s Markétkou, nesmím moji nešťastně zamilovanou kamarádku poplašit!

Usmála jsem se na ni, vstala jsem a pohladila ji po vlasech.

„Tak dobře, Markétko. Pravděpodobně se v naší nemocnici stane zázrak. Pan doktor se rozvede a vezme si tě. Možné je všechno. Pojď, projdeme pokoje.“

Udělaly jsme malou vizitu, uklidnily jsme paní Vávrovou, která plakala, protože se bála operace, která ji čekala druhý den, daly jsme prášky proti bolesti a na spaní třem pacientům, a pak už jsme se na Michala nedostaly, protože jsme měly dva příjmy a po nich mě zavolali na operační sál.

Když jsme se o víkendu stavily s mojí matkou u tety, sedly jsme si chvíli na zasklenou, vytopenou verandu, odkud byl výhled na vedlejší zahradu, kde bydlel Michal s manželkou. Byl nádherný den, a oba byli zrovna venku. Michal odhraboval sníh a ona mu pomáhala.

Každému, kdo se na ně podíval, muselo být jasné, že se tihle dva mladí lidé mají rádi. Michal ji každou chvíli objal, a nespouštěl z ní oči. Nenechal ji udělat nic, co by jí mohlo ublížit.

„To by měla vidět Markéta,“ řekla jsem nahlas a moje matka i teta se na mě zvědavě podívaly. Když mi slíbily, že si to, co jim řeknu, nechají pro sebe, všechno jsem jim řekla a pak jsme začaly Michalovu nevěru probírat ze všech stran.

„Možná jsem přišla na to, jak Markétě pomoct, Alenko,“ řekla najednou teta. „A nejenom Markétě. I on,“ kývla na záletného doktora ve vedlejší zahradě, „potřebuje pomoct. Když už si to takhle hloupě zavařil.“

A pak nám řekla svůj plán.

… V pátek jsem se zastavila za Markétou na oddělení. Udělala mi kafe a já procházela zápisy.

„Zase budu celou sobotu sedět doma a čekat, jestli třeba nezavolá,“ posteskla si. „V neděli jsem si radši vzala službu. Už aby porodila. Pak konečně začneme oba žít! Už mám toho našeho schovávání dost. Michala to už taky štve! Říkal, že má doma peklo, ona prý něco tuší! A začala na něj být strašně sprostá! A její rodiče s ním jednají, jako by byl jejich sluha! On, doktor, a musí být na všechny jejich sprostoty ticho!“

Budu ji brát jako těžce nemocnou, pomyslela jsem si a soustředila jsem se na splnění plánu tety - psycholožky.

„On je tak šťastný, když je se mnou,“ pokračovala Markéta a usmívala se, jako kdyby vyhrála ve Sportce. „Aleno, kdybys viděla, jak je šťastný! Říkal, že kdyby mě neměl, tak už ani neví, co je to normální lidské slovo!“

Chvíli jsem dělala, že přemýšlím, a pak jsem jí navrhla, aby se mnou v sobotu jela na keramické trhy do Kouřimi. Celá se rozzářila.

„Jasně, že pojedu! Chodila jsem přece do keramického kroužku! Možná, že bych mohla zase začít něco dělat! Třeba tam bude někdo, kdo má pec a mohla bych si u něho vypalovat hrníčky! Ty mi šly totiž nejlíp!“

A tak jsme v sobotu ráno vyrazily do Kouřimi na trh, já si tam koupila spoustu věcí na chalupu, Markéta se seznámila s jedním výtvarníkem, který ji pozval k sobě do ateliéru, kde prý má dokonce dvě pece, a po obědě jsme se spokojeně vracely domů.

Když jsme přijížděly k našemu městečku, zazvonil mi mobil. Volala mi teta. Prý upadla a bolí ji trochu ruka. Jestli bych se na ni nepřišla podívat.

„Markéto, nebude ti vadit, když se na chvilku stavíme u mojí tety? Během deseti minut pojedeme.“

„Klidně,“ přikývla Markéta a spokojeně si prohlížela pozvánku na výstavu, kterou jí dal ten výtvarník, co má dvě pece. Kéž by se v nich upeklo i něco jiného než hrníčky, napadlo mě, ale nahlas jsem nic neřekla.

Za chvíli jsme zastavily před tetiným domem, vešly jsme dovnitř, posadily jsme se na vyhřátou verandu, já tetě prohmatala ruku, uklidnila jsem ji, že ji má jenom naraženou a pak jsem šla udělat čaj. Z kuchyňky jsem slyšela tetu, jak se baví s Markétou.

„Za chvíli začne nejkrásnější seriál, na který bych se mohla dívat denně, Markétko!“

„A kde? Na Primě nebo na NOVĚ,“ zeptala se Markéta, a teta se rozesmála.

„Kdepak v televizi, Markétko! Tady! Vedle na zahradě! Moji sousedé jsou totiž nejzamilovanější pár, jaký jsem kdy poznala, a že jsem jich za svůj pošťácký život viděla hodně! Ji znám odmalička. Její rodiče mají totiž vilu na konci ulice a tady vedle to koupili, když se sousedka Martička rozhodla, že se odstěhuje za dětmi do Ameriky. Všichni tady ve čtvrti jsme byli šťastní, že její dům zůstane ne v rodině, jak se říká, ale v ulici!“

Teta se rozesmála a Markéta se přidala.

„V ulici… to je dobré!“

Slyšela jsem, že teta vstala a šla k oknu.

„Je radost je pozorovat. Ona čeká děťátko a on je tak šťastný! A když k nim přijdou její rodiče, sedím nalepená na okně a jsem šťastná s nimi! To je, panečku, rodinka!“

Ale to už jsem nesla čaj a teta na mě od okna kývla.

„Pojďte honem, děvčata! Koukám, že moji dva zamilovaní jdou doprovodit rodiče k vrátkům. Chodí k nim každou sobotu na oběd!“

Markéta zvědavě přistoupila k oknu, a když uviděla, kdo vychází z vedlejšího domu na zasněženou zahradu, strnula. Já položila tác na stůl a mlčky jsem si stoupla vedle ní. A teta povídala a povídala…

Jak zná celou rodinu už šedesát let. Jak se mají všichni rádi. Jak Michala přijali do rodiny jako syna už v jeho patnácti letech, protože jeho rodiče o něho neměli zájem. Jak jsou všichni šťastní, že je Renáta těhotná, protože jim doktoři říkali, že s otěhotněním bude mít problémy.

A nakonec ukázala na mě.

„Alenko, už byste se s Lubošem měli vzít a mít také miminko, ráda bych se ho dožila!“

Rozesmála jsem se.

„Ty ses, teto, s Lubošem domluvila! Poslední dobou o ničem jiném nemluví! Asi vás budu muset poslechnout!“

S Lubošem jsme chodili tři roky a nedávno jsme se rozhodli, že se v létě vezmeme na starém hradu, kde náš kamarád dělá kastelána…

Když jsme uslyšely Markétu plakat, obě jsme se rychle vzpamatovaly a já ji objala kolem ramen.

„Neplač. Markétko, neplač!“ Teta ji objala z druhé strany.

„To byl můj nápad, holčičko. Vím, je to kruté, ale věř mi, že to nebude dlouho bolet.“

Markéta si sedla, zakryla si obličej a hlasitě vzlykala. Podívala jsem se na zahradu, kde se právě odehrávalo idylické loučení rodičů s dětmi. Michal držel Renátu jednou rukou kolem ramen a druhou ruku měl položenou na jejím bříšku. Rodiče je oba políbili, a pak s úsměvem odcházeli. Všichni čtyři na sebe vesele volali, a když rodiče zmizeli, ti dva se objali a zašli do svého domu…

„Proč mi to všechno říkal? Proč mi lhal? Proč?“

Markéta vzlykala a já s tetou jsme ji uklidňovaly.

„Holčičko, čím dřív se od něj odpoutáš, tím dřív ti bude dobře,“ radila jí teta a já přikyvovala.

„Půjdeš mi v létě za svědka! A do té doby už musíš někoho mít! Půjdu s tebou do toho ateliéru! Pozveme toho výtvarníka na svatbu, co říkáš?“

Nakonec jsme u tety zůstaly na večeři a pořád jsme probíraly Renátu s Michalem. Bylo nám jasné, že Markéta o nich potřebuje mluvit, potřebuje ze sebe svoji bolest a zklamání vymačkat jako hnis z rány, a pomáhá jí, že jsme u toho my dvě, já, její největší kamarádka a moje teta, moudrá a laskavá dáma.

Když jsem Markétu pozdě večer odvezla před její domů, chvíli jsme seděly v autě a mlčely. A pak Markéta těžce vzdychla.

„Děkuju ti, paní doktorko. Sice to ještě bolí, do rána budu určitě brečet, ale myslím, že nejhorší je za mnou.“

… Od té doby už s Michalem společně nesloužili. Markéta se mu vyhýbala a zdálo se, že on to uvítal. Ani jednou ji nevyhledal, nevolal, nepsal zamilované esemesky, když se měli potkat, vyhnul se jí. Jejich velká láska po týdnu vyprchala, jako by nikdy nebyla.

Za měsíc jsme se domluvily s panem výtvarníkem, a odvezly jsme do jeho ateliéru plnou bednu hrníčků, které chtěla Markéta vypálit.

Když jsem viděla, jak na sebe koukají, řekla jsem si, léčba byla úspěšná, pacient bude brzy naprosto zdráv a odešla jsem…

ŽENA SI PORADÍ

V sobotu ráno jsem se v posteli slastně protáhla. To proto, že jsem ucítila vůni smažených vajíček, která se mísila s vůní kakaa. Obojí jsem milovala. V sobotu dělal snídani Kája, v neděli já. Aspoň tak jsme si to řekli, ale Kája byl zlatíčko a dělal snídani i v neděli. Nejdřív ji přinesl na tácu mně, pak sobě, vlezl si zpátky do postele, já mezitím našla v televizi nejhezčí pohádku a víkendové ráno mohlo začít.

Myslíte si, že je nám šestnáct? Mýlíte se. Takhle si užívají volna dva třicetiletí ekonomové, jeden z pošty a druhý z pojišťovny…

„Copak máme dneska v plánu,“ zeptala jsem se Káji s plnou pusou a ten nad odpovědí nepřemýšlel.

„Myslel jsem, že bychom se mohli podívat k tetě Haně. Bratránek se vrátil ze Srí Lanky. S Milanem ses ještě neviděla, Romy!“

Přikývla jsem. Proč ne.

Kájova rodina se neustále scházela při různých oslavách, všichni se pořád navštěvovali, seznamovali se s novými přírůstky, rozevírali svou všeobjímající náruč a já si na to brzy a ráda zvykla.

Doma jsem nic takového nepoznala. Byla jsem jedináček, naši se brzy rozvedli, táta se odstěhoval a skoro jsem ho neznala, maminka si před pěti lety našla přítele, se kterým se scházela u něho, a já ho viděla za celou dobu dvakrát, a k babičkám a dědečkům jsem nikdy cestu nenašla, protože oni mi ji najít nepomohli.

Když jsme s Kájou byli minule u jeho babičky a děda se mě po obědě zeptal, jak mám velkou rodinu, aby věděl, kolik nás bude na svatbě, řekla jsem, že jestli si maminka vezme na svatbu svého přítele, tak budeme tři a děda se rozesmál a objal mě.

„Z toho si nic nedělej, Romanko! My to zvládneme i za vás! Nás bude určitě aspoň sto!“

Vlastně jsem se ani nedivila, že se Kája ještě neoženil. Se svojí velkou rodinou se nenudil, nikdy nebyl sám, pořád za někým někam jezdil, dovolenou trávil s těmi, kteří jeli tam, kam on chtěl jet také, a protože se při tak velkém počtu lidí neustále něco oslavovalo, a to většinou o víkendu, moc volného času neměl.

Když jsem mu to jednou řekla, uznal, že mám pravdu.

„Romy, jsi první ženská, která se mnou vydržela dva roky! Každé moje rodina vadila. Všechny mě chtěly jenom pro sebe. A do jejich rodin jsem nikdy nezapadl. Navíc, proč bych měl chodit někam, kam se mi nechtělo? Zvlášť, když ten den měla teta…“

Rozesmála jsem se a dopověděla jsem za něho.

„… teta Jindra padesáté narozeniny, na kterých jsi prostě musel být, viď?“ Přikývl a objal mě.

„Romy, já vím, že jsi to neměla v životě lehké, ale věř mi, že my ti všechno vynahradíme! Moje rodina je i tvoje rodina.“

Něco na tom bylo. Ne každá rodina si padne do noty s druhou rodinou, všichni bychom o tom mohli vyprávět. A v našem případě to vyšlo dokonale. Moje rodina jsem byla vlastně jenom já. Mamince jsem Káju představila a tím to pro ni skončilo.

A když jsme si před měsícem našli s Kájou pronájem, a já se z našeho bytu odstěhovala, její přítel se k ní přistěhoval a já byla „mimo hru“, jako ostatně pořád.

Nevadilo mi to. Měla jsem Káju, se kterým jsme se rozhodli, že se za rok vezmeme, nastěhujeme se do bytu, který se už pro nás staví, a budeme mít děti. Oba jsme si ale nejdřív chtěli vyzkoušet společné bydlení. Co kdybychom náhodou po svatbě zjistili, že si jdeme na nervy? I proto jsme si pronajali malý byt, kde jsme o sebe sice zakopávali, ale už po měsíci nám bylo jasné, že ponorkovou nemocí trpět nebudeme, protože nám to prostě a jednoduše klapalo a to tak, že ve všem…

… Dokoukali jsme na pohádky, společně jsme uklidili naše hnízdečko, abychom se večer nevraceli do nepořádku, a vyrazili jsme k tetě Haně.

Bratránka Milana jsem ještě osobně neznala, ale slyšela jsem toho o něm dost. Jezdil po světě, a když někde něco zajímavého potkal, psal o tom do novin.

„Milan se ti bude líbit! Chodili jsme spolu na gymnázium! Byli jsme nerozlučná dvojka, Romy!“

„A Milan někoho má?“

Kája přikývl.

„Všude má nějakou přítelkyni. Po celém světě. Se žádnou se nerozchází, protože nikdy neví, kdy se tam zase vrátí!“

Oba jsme se rozesmáli.

„Tak to jsem na něho zvědavá! Doufám, že nebudu zklamaná!“

„Vsadil bych se s tebou, ale nebylo by to fér, protože není na co sázet. Milan nezklame nikoho!“

Kája měl pravdu. Byla jsem Milanem bezmezně nadšená, ale jenom do té doby, než ho Kája pozval k nám.

„Přijdeš v pátek, přespíš u nás do soboty a dopoledne pojedeme do Pardubic!“

Rodinnou větev z Pardubic jsme s Kájou navštívili zatím jenom dvakrát, takže to za týden napravíme. To bylo v pořádku. Ale pozvání Milana k nám, v pořádku nebylo. Kde bude, proboha, spát?! Měli jsme totiž jednu postel, jeden pokoj a malou kuchyňku.

Přitočila jsem se ke Kájovi a nenápadně jsem se ho na to zeptala. S úsměvem mě uklidnil.

„Neboj, Romy! Přivezu od našich skládací lehátko. Milan je zvyklý spát přichycený za ucho na skále!“

Bylo mi srdečně jedno, jak se bude Milanovi spát na lehátku! O to mi vůbec nešlo! Měla jsem po náladě, že mi bratránek zkazí naše sobotní ráno, na které se těším celý týden! A to ještě nebylo všechno!

„Milane, v neděli bychom mohli jet do Jablonce,“ hlaholil Kája na celý pokoj. „Jaruška říkala, abych tě přivezl, až se konečně vrátíš!“

Milan nadšeně přikyvoval.

„Fajn. Dorazím k vám v pátek večer, přespím, v sobotu vyrazíme do Pardubic, budeme tam celý den, večer u vás zase přespím, v neděli pojedeme do Jablonce a…“

„A pak snad taky přijdeš domů, ne,“ ozvala se jeho maminka, která si všimla, jak se tvářím. Vděčně jsem se na ni podívala a ona na mě mrkla. Kája se ale nedal.

„Hano, nech toho! Chceme si Milana užít aspoň o víkendu! Přes týden na něj čas nemáme. Romy, že ti nevadí, že u nás bude spát? Neviděl jsem ho dva roky!“

„To víš, že mi to nevadí, Kájo!“

Usmála jsem se, ale v duchu jsem si přála, aby Milánek zase rychle odjel co nejdál, nejlépe do Patagonie!

Celý týden jsem měla zkažený. Pořád jsem musela myslet na to, že se v sobotu a dokonce i v neděli probudím, a vedle naší postele bude lehátko a na něm bude spát bratránek Milan?!

Uf.

A jak jsem tak na to pořád myslela, přišla jsem na ďábelský plán…

… V pátek u nás Milan zazvonil kolem sedmé hodiny večer. Hodil si tašku do předsíně a šli jsme na večeři. Když jsme se kolem půlnoci vrátili, pánové si sedli v kuchyni a nechali mě, abych se umyla a zalehla a pak teprve začali v koupelně vegetovat oni.

Nejdřív odtamtud přišel Kája a chtěl si lehnout vedle mě, ale zarazila jsem ho.

„Kájo, lehni si na lehátko! Milan je návštěva a je blbý, aby ležel nepohodlně. Ať si lehne vedle mě, sem se krásně vejdeme!“

Kája zůstal překvapeně stát u lehátka, ale to už přišel Milan a pátravě se po nás podíval.

„Co je, děti?“

Zářivě jsem se na něj usmála.

„Říkám Kájovi, že bude spát na lehátku. Host do domu, bůh do domu. Já prostě nechci, abys ležel nepohodlně. Kája to vydrží, viď, Kájo?“

Kája nerad přikývl.

„Jasně, že to vydržím, Romy! Máš pravdu! Pro hosta to nejlepší! Milane, zalehni!“

Kája opatrně vlezl na lehátko a přikryl se dekou. Milan chvíli váhal, ale pak pokrčil rameny a svalil se vedle mě.

„Dobrou noc, švagrová!“

Naklonil se ke mně a dal mi pusu na tvář. Po Kájovi mávl rukou.

„Tebe líbat nebudu!“

Zhasla jsem lampu, s Kájou jsme si řekli dobrou noc a za chvíli jsme „spali“. Abych byla přesná, Milan spal okamžitě, ale já koukala do stropu a věděla jsem, že Kája dělá totéž…

Druhý den vstali nejdřív pánové, nasnídali se a pak šli ven, že na mě počkají v autě. Vstala jsem, v kuchyni jsem zjistila, že můj milovaný Kája nezapomněl na snídani pro mě ani dneska, rychle jsem se najedla, a za chvíli jsem seběhla dolů.

V Pardubicích jsme si užili krásný den, a když jsme se k večeru vraceli, překvapeně jsem zjistila, že Kája uhnul jinam.

„Kam ještě jedeme?“

„Vezu Milana domů. V tom našem krcálku tři lidi spát nemůžou,“ vysvětlil mi Kája a já se zatvářila hodně smutně.

„A proč by nemohli? Vždyť jsi přece Milana tak dlouho neviděl…“

Kája neodpověděl, a tak se do naší debaty vmísil Milan.

„Švagrová, máte to tam strašně maličký! Nejsem opice, na palmě bydlet fakt nemusím! Až budete mít svůj byt, pamatujte na pokoj pro návštěvy!“

„To budeme,“ souhlasil Kája a já se šťastně opřela do sedadla…

JE DIVNÁ

Všichni z naší pošty chodili na obědy do Kulturního domu, který byl hned naproti, a často se stalo, že jsme i při jídle pokračovali v řešení pracovních problémů. Jednou si ke mně přisedl náš náměstek a hlavou kývl k vedlejšímu stolu, kde seděla Vendula.

„Tak co? Jaká je?“

„Šikovná. Ochotná. Trochu nemluvná, ale otrkává se. Nastoupila teprve před týdnem…“

„To jsem rád. Kdyby byly nějaké problémy, paní Vondrušková, nenechávejte si je pro sebe, ano? Víte, kde mám kancelář.“

Zarazila jsem se. Jak to myslí? Poznal na mně, co se mi nezdá, usmál se a klepl mě přes ruku.

„Ale no tak, paní Vondrušková! Znáte mě dobře, abyste věděla, že nepotřebuju mezi našimi zaměstnanci práskače. Vendula je dcera manželčiny kamarádky. A manželka mě poprosila, abych nad ní trochu držel ochranná křídla. Nevím proč, protože holka se mi zdá být docela dobrá. Ale jste svědek, že jsem svůj slib splnil, kdyby se vás náhodou manželka ptala.“

Přikývla jsem. Manželkám někdy nejde dost dobře říct ne a u paní náměstkové jsem si byla jistá, že by její muž své případné ne, nepřežil. Byla to totiž paní, které nebylo radno odmlouvat! A jeho obavy byly na místě! Opravdu se mě mohla zeptat. Venčily jsme totiž své pejsky ve stejném parku.

„Nebojte se! Kdyby něco, řeknu jí, co jste mi kladl na srdce.“

Spokojeně se na mě usmál, ještě jednou se nenápadně podíval na Vendulu, která vedle dojídala oběd, a odešel.

Nevím proč, ale jeho slova o problémech s naší novou kolegyní ve mně zůstala a já si na Vendulu začala dávat větší pozor.

Jednou jsem se vracela z účtárny a z naší kanceláře vycházel zákazník. Zavřel dveře a kroutil nad něčím hlavou. Protože patřil k našim dobrým zákazníkům, nedalo mi to, abych se nezeptala, co se stalo.

„Ale…“ Mávl rukou a bylo vidět, že je trochu v rozpacích. „Vlastně se nestalo nic. Jenom… ta vaše nová slečna…“

„Copak?“

„Když se mnou vyplnila objednací list, tak…“

Nevěděl jak dál a moje zvědavost rostla.

„Teď už mi to musíte říct! Je tady nová, a čím dřív se přijde na chyby, které dělá, tím líp, protože…“

Zákazník mi skočil do řeči.

„To jste mi špatně rozuměla, paní Vondrušková! Ona žádnou chybu neudělala. Jenom mě trochu překvapilo, jak se chválila.“

„Chválila? Jak to myslíte?“

„Jmenuje se Vendula?“ Přikývla jsem a on pokračoval. „Slyšel jsem, jak říká: Vendulko, ty jsi ale šikovná holka! To se ti to povedlo, holčičko!“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem si také několikrát všimla, že si něco u počítače brumlá, ale myslela jsem, že si polohlasem kontroluje, co napsala…

Zákazník se usmál.

„Pusťte to z hlavy. Kdybyste se mě nezeptala… Vždyť o nic nejde. Udělala se mnou objednávku, rychle a dobře, tak proč by se nepochválila? Třeba ji doma málo chválili.“

Ten pán netušil, jak je blízko pravdě a já vlastně tehdy také ještě ne. Nicméně jsem si od té chvíle dávala na Vendulu ještě větší pozor a zjistila jsem, že to její brumlání je velice konkrétní. Opravdu se chválila! Začala hned ráno, sotva si sedla ke stolu!

„Ty jsi ale šikovná, Vendulko! Dneska ti to k té tvé poště ani netrvalo tak dlouho! Vstala jsi jenom o pět minut dřív a vidíš, stihla jsi autobus. A teď už jsi v kanceláři a sedíš u počítače! Tak hezky do toho! Dej se do práce! Dneska ti to určitě půjde stejně dobře, jako včera!“

A takhle to pokračovalo celý den. Což o to, mně to nevadilo. Ale všimli si toho ostatní a začali se Vendule pošklebovat. Ne ve zlém, to ne, ale legraci si z ní dělali. Sice nenápadnou, ale určitě nebude trvat dlouho, a Vendula si jejich vtipkování všimne.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Zákazníky jsem měla na starosti já a tak jsem doufala, když nebudu chvíli v kanceláři, že zrovna nikdo nepřijde. Když se totiž nad Venduliným chválením pozastavil jeden zákazník, určitě se nad ním zarazí i jiný a kdyby se to doneslo k náměstkovi…

Pár dnů jsem prožila v nepříjemném rozhodování. Mám jít za ním a říct mu to, nebo to mám vyřídit sama? Ale jak?

Nakonec jsem se rozhodla pro nejjednodušší řešení. Přesně, jak říká moje babička! Věci se mají říkat na rovinu! A tak jsem to udělala také.

U oběda jsem si k Vendule sedla a všechno jí řekla. Čeho jsem si všimla já, o zákazníkovi, kterého její chování zarazilo i o tom, že si její samochvály už všimli kolegové a mluví se o ní po celé poště.

Vendula koukala do talíře a míchala lžící polévku. Mlčela a já čekala, co mi odpoví. Když ke mně zvedla oči, měla je plné slz. Pohladila jsem ji po ruce.

„Vendulko! Já to přece nemyslím zle! Jenom jsem tě chtěla upozornit, jak to na druhé působí. Mně to nevadí! Víš, když jsem o tom tak přemýšlela, napadlo mě, že se také někdy v duchu pochválím. Co mám dělat, když mě nikdo nepochválí a přitom si to zasluhuju?“

Moje slova zabrala! Vendula se trochu usmála a pak přikývla.

„Já vám to tedy řeknu, paní Vondrušková. Paní doktorka mi stejně řekla, že bych to měla někdy zkusit. Mluvit o tom. Ale já jsem zatím nemohla.“

Doktorka? Zarazila jsem se. Tak ono to bude vážnější! Mohlo mě to napadnout a měla jsem mlčet, sakra! Ale Vendula už začala mluvit a každé její slovo mě zaráželo do židle.

„Vdala jsem se, když mi bylo dvacet. Strašně jsem ho milovala! Strašně! A chtěla jsem mít dítě! Ale on mi hned po svatbě řekl, že dítě bude, až budu připravená. Až budu umět vařit, až budu mít domácnost v pořádku, až budu mít dobrou práci, až budu umět anglicky, až budu vypadat jako Sabina Laurinová…“

Vytřeštila jsem na ni oči. Vendula byla plnoštíhlá černovláska a Sabině by se nepodobala, ani kdyby prodělala několik plastických operací. I když dneska je možné všechno!

„Vendulko, ale ty jsi přece rozvedená!“

Přikývla.

„Před rokem nás rozvedli. Já… já se totiž… já se chtěla zabít. Vzala jsem si prášky na spaní. Málem se mi to podařilo. On mi pořád říkal, že dělám všechno špatně. Že vypadám příšerně. Pořád po mně něco chtěl, nemohla jsem si ani na chvíli sednout, něco si přečíst, dívat se na televizi, nic. Pořád mi něco vytýkal. Pořád! Ať jsem udělala cokoli, všechno bylo špatně. Jak chodím. Jak mluvím v obchodě s prodavačkami. Jak přecházím silnici. Jak stojím u sporáku. Jak vařím. Jak vypadám. Jak…“

Koukala do talíře a mlčela. Nikdy jsem se s ničím podobným nesetkala, ale pochopila jsem, jak je tahle chvíle pro ni strašně důležitá. Bála se skočit do studené vody a teď konečně skočila! Mlčela jsem. Cítila jsem, že ta hrůza ještě neskončila a Vendulka opravdu za chvíli pokračovala.

„Dneska už vím, že mi to říkal proto, aby mě deptal a ponížil.“

Koukala jsem na tu hezkou, černovlasou holku a říkala si, co to bylo za hajzla, který ji dohnal k tomu, že se málem zabila? Četla jsem nedávno článek o mužích, kteří své ženy sice nebijí, ale deptají je psychicky a že je to někdy horší, než když dá chlap ženské v hádce facku. V hádce se stane ledacos. Já jednou hodila po svém muži květináč. Strašně mě tehdy rozčílil! Strašně. Pořád do mě ryl a pořád a já najednou chytila květináč a… Jen tak tak stačil uhnout! Střepy a hlínu jsme uklízeli společně…

„Říkal mi, že se neumím milovat. Že ležím jako dřevo. Že nejsem normální ženská. Že jsem jako chlap. Že ho to se mnou nebaví.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když se zamiluje muž pošťáckou láskou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.