Irena Fuchsová

Když se řekne

Fuchsoviny II

Irena Fuchsová

Když se řekne

Fuchsoviny II

Nakladatelství Beskydy

Irena Fuchsová © 2011

Fotografie na obálce: archiv autorky

Fotografie Ireny Fuchsové © Marcela Brunclíková – Foto Vidrna

© Nakladatelství Beskydy 2011

ISBN: 978-80-87431-06-1

Tuto knihu věnuju mé mamince Ireně Tvrdíkové, rozené Červínové, která se narodila 15. října 1922 v Kolíně.

Je z rodiny nejstarší. Je poslední, kdo z nás, mladších, pamatuje nejvíc.

Je zlatý důl vzpomínek. Je rodinnou kronikou. Je geniální vypravěčkou. Má dar, který nemá každý. Vypráví, a já to vidím před sebou jako film.

Píšu si na lístečky, na co a na koho se jí chci zeptat. A když řeknu, mami, a jak to bylo s tím...? mávne vševědoucně rukou.

„Tak to ti hned řeknu! Sedni si. To je na dlouhý povídání, Irenko!“

A pak začne vypravovat...

Moje rodina

Dokud nás smrt nerozdělí

Kolem roku 1954 u nás přibylo dětí, které dostaly dětskou obrnu neboli polio. Bylo jich dost i v Kolíně a jeho okolí. Tyto děti byly jedna z posledních „várek“, protože za několik let se u nás začalo proti obrně očkovat.

Ke mně se bacil obrny nezachoval příliš macešsky, i když mi už nikdy nikdo neodpáře podpis, který zanechal hlavně na mé levé noze.

Tento podpis zajímal a vlastně stále zajímá, jednu zvědavou paní z mého rodného Kolína. Od mých čtyř let, kdy jsem se stala obrnářkou, ji moje levá noha přímo hypnotizovala. Když jsem byla malá, tak jsem si to neuvědomovala, na rozdíl od babičky a maminky, které nad zvědavou paní kroutily hlavou, a někdy se i nahlas rozčilovaly.

Jednou se u ní babička zastavila a ptala se jí, proč na mě pořád tak kouká. Paní sice ode mě pohled odvrátila, ale příště koukala zas.

A věříte, že jí to od roku 1954 drží pořád?

Když byly moje děti malé, používala jsem ji jako názornou výchovnou pomůcku.

„Filipe, podívej se na tamtu paní,“ upozorňovala jsem syna. „Až k ní dojdeme, bude koukat na tu moji nemocnou nohu, i když nic neuvidí, protože mám kalhoty. Ale ona bude koukat a koukat. A takhle na mě koukala pořád, i když jsem byla malá holka. Nikdy se na nikoho postiženého takhle nedívej, Filípku. Je to nepříjemné. Ponižuje to. Bolí to.“

O pár let později přišla na řadu i dcera.

„Rituško, podívej se na tu paní. Teď se zastaví a bude mi koukat na nohu, i když mám dlouhou sukni a ona nemůže vidět, že mám jednu nohu slabší. A tohle dělá už třicet pět let! Když jsem byla malá, tak se mi z toho jejího koukání chtělo mockrát brečet. Vždycky mi to pokazilo náladu. Nikdy takhle na nikoho nekoukej. Nikdy.“

Rita ji neměla ráda. Jako úplně maličká na ni vyplazovala jazyk a jednou ji chtěla jít kopnout do nohy. Za to, že ošklivě kouká na její maminku, a to se přece nedělá.

Včera odpoledne jsem šla přes náměstí. Bylo rozehřáté sluncem, trhovci pomalu skládali své stánky se zeleninou a s ovocem, na lavičkách sedělo pár důchodců. Moje stará známá tam seděla také a byla v největším hovoru. Když mě uviděla, zmlkla a šlehla pohledem po mé noze stejně, jako to dělá už čtyřicet sedm let.

Po celém těle mi přeběhlo jemné mravenčení. Stupňovalo se. Uf. Rychle jsem se snažila z jejího pohledu zmizet. Dneska to bolelo.

Nikdy jsem s ní o jejím koukání nemluvila. A nikdy s ní o tom mluvit nebudu. Ale přiznám se, že i teď, když mi je jednapadesát, mi její pohled někdy vadí.

Je mi líto doby, kdy jsem byla dítě – a ona koukala. Je mi líto babičky a maminky, které se mě snažily před ní chránit – a ona koukala. Bylo mi deset, čtrnáct, bylo mi osmnáct – pořád koukala. Byla jsem těhotná, jela jsem poprvé s kočárkem – koukala. Šla jsem s přáteli, se svými dětmi, s panem Fuchsem, se psem, šla jsem sama – koukala, kouká a bude koukat, dokud nás smrt nerozdělí.

2001

P. S.

Už nekouká.

Dopsáno v roce 2010.

Když babička fandila

Nevím, jak vaše žena, pánové, ale já jsem fotbalový a hokejový analfabet.

Nikdy nevím, kdo hraje na čí branku, nepamatuju si, jestli jsme červení nebo bílí, a není mi jasné, jestli jsme právě teď dali gól my nebo naši soupeři.

To, s kým hrajeme, většinou po pěti minutách zapomenu, a někdy si dokonce myslím, že hrajeme my, Češi, a až v průběhu zápasu zjistím, že hrají mužstva dvou cizích zemí, ale náš národ jejich souboj sleduje se zaujetím proto, že je výsledek důležitý pro náš postup či sestup.

Máte pravdu, přijímám vaše nelichotivé poznámky na moji inteligenci, ale uklidňuje mě víra, že nejsem výjimka. A snad mě trošku může rehabilitovat to, že s posledním gólem, kdy všichni kolem propukají v jásot, začínám plakat radostí a hrdostí a jsem šťastná, že jsme to my, Češi, opět dokázali.

Nedávno, když se národ opět shromažďoval u televizních obrazovek, jsem si vzpomněla na babičku z matčiny strany, Annu Červínovou, která se narodila v roce 1898 a měla podobné problémy jako já.

Bylo to v šedesátých letech, v době, kdy se černobílé televize pomalu stávaly středem domácností, a rodiny, nejenom ta naše, se dívaly na všechno.

Babička bydlela ve stejném domě jako my, ale o poschodí níž. Televizi si nikdy nekoupila, stačilo jí rádio. Proč by si kupovala televizi, když ji o poschodí výš měla její dcera a ona se chodila dívat k ní?

Nevybírala si žádné speciální pořady, prostě přišla, sedla si na židli a dívala se. Na všechno. I když byl v televizi fotbal nebo hokej. Otec a oba bratři povykovali a babička těkala očima po obrazovce a bylo vidět, že vůbec neví, která bije.

Bydleli jsme kousek od náměstí, v Husově ulici, vedle spořitelny. A babička, když ji jednou naštvalo, že zase nepoznala, že jsme to byli my, kdo dal první gól, dala mému otci typicky ženskou otázku.

„Karle, řekněte mi, odkud vlastně hrajeme?

Můj otec se podíval nejdřív na babičku a potom na televizi, která stála mezi dvěma okny. Ta okna vedla do ulice, která nalevo končila na náměstí. Napravo, vedle našeho domu, byla spořitelna. A protože můj otec znal dobře svou tchyni, pochopil, co chce slyšet a jeho odpověď se vepsala do rodinné kroniky.

„Matko, hrajeme od náměstí ke spořitelně.“

Babička uznale nad jeho vysvětlením pokývala hlavou a vpila se do obrazovky, protože teď už jí bylo všechno jasné.

2001

Vzpomínky

Mám kamarádku, která si vedla sešitek a zapisovala si do něho všechny slovní zkomoleninky, které používal její syn, když se učil mluvit. Chtělo by se mi napsat, že jsem na takové blbosti neměla čas, protože jsem šla pracovat, když Filipovi bylo půl roku, ale zapisovat si podobné věci není blbost. Škoda, že jsem to nedělala, protože takhle z paměti vylovím pouhé čtyři vzpomínky a to je málo…

Když chodil Filip do jeslí, byl jeho největší kamarád Pavel. Jednou večer si Filip hrál ve svém koutku a pořád opakoval Pavel mucha! Pavel mucha!

Cože?! On říká, mrcha, svému nejlepšímu kamarádovi?! Zarazilo mě to a začala jsem se vyptávat, proč tak Pavlovi říká a jak na to slovo přišel. A zjistila jsem, že se Pavel jmenuje Mucha.

Od Rity si pamatuju na tři kouzelná slůvka.

Prkalík – trpaslík.

Kemílek – kelímek.

Štrundl – štrúdl.

Víc si z jazykových začátků svých dětí nepamatuju, ale jak rostly, občas mi trochu radost udělaly…

Ritě bylo dvanáct let, když šla s námi vybrat nový vysavač, a protože měla luxování na starosti, vybrala ten nejvýkonnější a hlavně nejtišší.

Za pár dnů jsem přišla domů, vysavač stál připravený v předsíni a dcera ve svém pokoji cosi horečně hledala na teletextu.

„Co hledáš,“ zeptala jsem se zvědavě, ale neodpověděla, do konce se zdálo, že ani nevnímá, že jsem přišla. Když konečně našla, co hledala a přečetla si to, hlasitě si oddechla.

„Jo ahá! To je tahle ETA!“ Otočila se na mě a konečně mi všechno vysvětlila. „Před chvíli hlásili, že ETA zase vraždila. A ona je to ta baskická separatistická organizace.“

Nic jsem nechápala.

„A jakou ETU jsi myslela?“ Ukázala na vysavač.

„No přece lux!“

Za pět let mi udělala radost znovu.

Přijela k nám dívenka z Rakouska, u které Rita bydlela před rokem, když tam byla se školou na výměnném zájezdu. Dostala jsem za úkol vymyslet dárek, který od nás dostane, procházela jsem tedy kolínské obchody a v jednom půvabném kolínském květinářství, kde mají různé výrobky od českých řemeslníků, jsem objevila dárek pro rakouskou rodinu.

Nádhernou baňatou sklenici ke krbu, plnou velkých sirek i s náhradními škrtátky. Už jsem si ji chtěla nechat zabalit, ale pak jsem si řekla, že možná mají elektrický krb a poslala jsem Ritě esemesku.

„Zeptej se jí, jestli mají krb na sirky nebo na elektriku.“

Vzápětí mi přišla odpověď.

„Voni nemaj krb!!!“

A Filípek? Ten mi udělal radost jako patnáctiletý. Přivezli jsme si štěňátko, intelektuála Bena. Rozvalovalo se na zádech, nožičky roztažené, Filip si ho prohlížel a pak se mě zeptal, a čím čůrá?

2004

Ina

Určitě to znáte všichni. Za chvíli potřebujete odejít z domova a máte kolem sebe spoušť, která vznikla vstáváním celé rodiny najednou, do toho se vám pod nohy plete pes a toužebně kouká, kdy ho konečně půjdete vyvenčit a konec téhle katastrofy je nejlepší! Jako na potvoru zůstanete v bytě poslední a odejít z takového nepořádku prostě nemůžete!

Nemůžete. Tečka.

Pro tuhle situaci mám následující recept, který mi zatím po každé pomohl. Představím si svoji kamarádku a spolužačku Inu. Stojí za dveřmi našeho bytu a chystá se zazvonit.

V tu chvíli se převtělím do ní, stojím na prahu a vidím spoušť po našem bytě. A už to jede!

Něco na ramínka do skříně, něco na věšák, něco do koše na prádlo, narovnat v koupelně ručníky, ustlat, srovnat potahy, naaranžovat polštářky, umýt nádobí od snídaně, uklidit drobky na stole a na podlaze, kytkám ve váze vyměnit vodu, přeleštit jablka na míse, utřít sporák a dát čisté utěrky.

Pak projdu byt a naposledy ho zkontroluju očima Iny. A jsem spokojená.

Ptáte se, proč mě právě ona dokáže vyprovokovat k takovému výkonu? Protože kdykoli jsem k ní před lety přijela nečekaně na návštěvu, měla vždycky v bytě příjemně uklízeno. A to měla čtyři děti…

16. září 2004

Tělocvična

Byl to dlouhý den. Z Prahy jsem přijela večer kolem desáté. Kdy přijde Rita, zeptala jsem se pana Fuchse. Říkala, že přijde do jedenácti, odpověděl a za chvíli spal.

V půl jedenácté jsem už také ležela, ale usnout jsem nemohla. Čekala jsem, až ji uslyším odemykat. Převalovala jsem se.

A najednou jsem byla tam. V tělocvičně. V tělocvičně v Beslamu.

Procházím mezi ležícími a sedícími lidmi. Děti. Ženy. Mladé, staré. A zase děti. Samé děti. Chodím mezi nimi dlouho. Některé tváře si už pamatuju.

Probouzím se do tmy a znovu zavírám oči. A zase jsem tam. Chci jim pomoct, ale nevím jak.

Znovu se probouzím. Vstávám a jdu se podívat na mobil, jestli tam nemám od Rity esemesku. Nic. Je skoro půlnoc. Mám strach, i když jí už bylo dvacet. Když řekla do jedenácti, už tady měla dávno být.

Sotva si lehnu, jsem zase v tělocvičně. Nic se tam nezměnilo. Lidé jsou stále na svých místech. Skoro se nehýbají. Je tam zvláštní ticho. A pak někdo začne křičet…

Slyším klíče ve dveřích a u Rity v pokoji se rozsvítí. Jdu tam a sedám si do křesla. Nemůžu mluvit. Překvapeně se na mě podívá.

„Co je?“

Polykám slzy. Je doma. Je živá. Uklidni se. Lidem v tělocvičně jsi nemohla pomoct! Nemohla! Konečně můžu mluvit.

„Kde jsi byla? Táta říkal, že přijdeš do jedenácti.“

„Nene! Říkala jsem kolem dvanácté! Co je?“

„Čekám na tebe. Byla jsem celou dobu v tělocvičně.“

Koukáme na sebe. Ví, o čem mluvím.

„Mami… už jsem doma! Uklidni se.“

Přikyvuju.

„Já už jsem klidná. Ale bylo to strašný… to čekání na tebe… v tělocvičně…“

Bylo deset minut po půlnoci, osmého září 2004.

Ráno bylo v novinách, že si teroristé pořídili z tělocvičny videozáznam.

Přeju nám všem v roce 2005 mír v duších, mír kolem nás a mír ve všech tělocvičnách na světě.

30. prosince 2004

Jitřenka I.

Jitřenka byla jídelna na kolínském náměstí, v místech, kde je dnes ČSOB a Drogerie TETA. První Fuchsovinou o Jitřence jsem probudila další „jitřenčí“ vzpomínky a ty potvory se kolem mě pořád motají a pokud o ně nechci zakopávat, tak je musím vrazit do Fuchsovin ještě jednou, dvakrát, třikrát…

Narodila jsem se několik desítek metrů od Jitřenky. Poprvé jsem si ji uvědomila v šesti letech, kdy jsem měla šelesty na srdci a babička, která bydlela ve stejném domě jako já, mě tam vodila na kafe, aby mi „povzbudila srdíčko“.

Chodila jsem tam ráda, protože se tam scházela se svojí sestrou Babetou a s nevlastní dcerou, tetou Ančou. Babeta bydlela ve Zlaté uličce u náměstí a Anča v ulici Karolíny Světlé, která navazovala na uličku Zlatou.

Všechny čtyři jsme to tedy měly do Jitřenky blízko. Poslouchala jsem nekonečné příběhy o kolínských občanech a pila kafe, které mi nechutnalo. Když se to dozvěděl táta, babičce to zakázal. Škoda.

Brzy na to jsem si do Jitřenky začala chodit pro třicet deka francouzského salátu a pět rohlíků. Po vánočním bramborovém salátu a vepřovém řízku, to bylo moje nejoblíbenější jídlo. Deset deka francouzského salátu stálo jednu korunu a patnáct haléřů a jeden rohlík stál haléřů třicet. Celkem mě tedy tato lahůdka stála pouhých pět korun!

Pospíchala jsem s ní domů, odnesla si ji do pokoje, který měl okna do ulice, vzala jsem si knihu, kterou jsem právě četla a začala hodovat na prádelníku, který stál mezi okny. Četla jsem si, jedla a občas koukla na ulici, co je tam nového.

Babička o mé vášni věděla. Jednou, když jsem si běžela do svého pokoje vyměnit knihu k hodování, protože ta, kterou jsem si vybrala, se k mé pochoutce nehodila, se objevila ve dveřích kuchyně s velkou lžící v ruce.

„Dáš mi ochutnat?“

„Ne! Nedám! Já se na to tak těším!“

Babička smutně pokývala hlavou a zase se vrátila do kuchyně.

Ona neměla na ten salát chuť! Ona mi chtěla zkazit moji šťastnou náladu!

Nikdy jsem na tuhle chvíli nezapomněla. A vždycky jsem na ni vzpomínala s výčitkami. Jsem hnusná a nenažraná!

A protože to není o Jitřence všechno, budu ještě dvakrát pokračovat. TSU.

30. března 2005

Knihy pro tátu

Poslední dobou, když se počet mých vydaných knih dostal nad pětadvacítku, vzpomínám často na tátu, který zemřel v roce 1982. Byl velký čtenář, který kromě toho, že rád četl, i rád pil.

Od svých šesti let jsem mu chodila půjčovat knihy do oddělení dospělých v kolínské knihovně, na kterou jsem koukala z oken naší velké obývací ložnice. Chodila jsem si, samozřejmě, půjčovat i své knihy do dětského oddělení, ale to, že jsem získala s tátovou legitimací i legální přístup do oddělení dospělých, byl největší dar, který mi táta dal.

No… abyste si nemysleli, že mi dal jenom tohle, přidám ještě pár darů. Dělil se s námi také o maso, které babička striktně oddělovala do kastrůlku.

„To je pro tátu, až přijde z práce!“

Mockrát jsme s bráškou Kájou smutně koukali na své miniaturní kousíčky masa v záplavě kolínek s omáčkou, a táta, jako když to tuší, nám o několik hodin později své maso dal. Všechno.

„Jen ať si to, matko, vezmou, já maso nemusím,“ uklidňoval babičku, svou tchyni, když protestovala. Také nám tlustě mazal chleby máslem, které před námi babička schovávala. A rád dělal pivní pomazánku, kterou nám rozděloval stejně štědře…

Tak. A to je všechno, co mi můj táta dal.

Největší spojení mezi námi existovalo přes knihy. Takovou symbiózu mezi otcem a dcerou mi mnozí mohou závidět, vážně! Od roku 1956 do roku 1982, kdy táta zemřel, četl jenom ty knihy, které jsem mu z knihovny přinesla. Nikdy v knihovně nebyl (přihlašovala ho tam maminka), nikdy mu knihy z knihovny nepůjčoval někdo jiný. Vždycky jenom já. Dvacet šest let.

Měla jsem vynikající paměť! Stačilo mi, že jsem rozevřela knihu a věděla jsem, že jsme ji už s tátou četli, protože jsem, pochopitelně, jeho knihy četla od svých šesti let s ním.

Když jsme ji ještě půjčenou neměli, zběžně jsem ji prolistovala, a usoudila jsem, nevím, podle čeho, že se nám určitě bude líbit. A protože táta četl všechno, co jsem mu přinesla, myslela jsem si tehdy, a myslím si to furt, že jsem se do jeho vkusu trefovala přímo mistrně!

Měl knihy z knihovny na stole v kuchyni, na svém místě v rohu, a já přesně věděla, kdy mám přinést další várku. I když si na to nevzpomínám, musela jsem tu hromádku 4 – 5 knih pečlivě sledovat, musela jsem vědět, co táta už dočetl a co ještě čte, a tohle naše knižní spojenectví, to byl můj dialog s ním. Dialog otce a dcery. Dialog beze slov. Vlastně jsme si spolu takhle povídali pořád.

Opravdový dialog jsme spolu nikdy nevedli. Táta šel totiž často z práce rovnou do hospody, ze které se vracel někdy i po půlnoci, a když byl doma, seděl na svém místě u stolu, četl si a o dva roky starší bráška Kája mu chodil do dvoulitrové baňky pro pivo k Uxům (nyní Naivní restaurant).

Dva litry stály koncem padesátých let sedm korun dvacet haléřů a bráška šel většinou třikrát. Když mi bylo sedm, přešla tato povinnost na mě. V té době se narodil můj druhý bratr, František, a já nedočkavě čekala, až mu bude sedm, a převezme po mně žezlo, což se po sedmi letech opravdu stalo…

Ale knihy jsem do kolínské knihovny chodila tátovi půjčovat jenom já. Tahle povinnost se u nás doma nedědila.

2010, srpen

Ina podruhé

Do drogerie u kolínského náměstí chodím ráda, protože je přímo naproti domu č. p. 49, kde jsem se narodila. Je v místech, kde stál dům, ve kterém bydlela moje největší kamarádka z dětství, Ina. Ona je vlastně Anna, ale říkali jsme jí Ina.

Přibližně v místech, kde je dnes vchod do drogerie, byl vchod do jejich dvoupatrového domu, kde měl její dědeček a strýc před únorem 1948 kožešnictví.

Po stranách vchodu do domu byly úzké, od února 1948 nepoužívané výlohy. Byly do ulice zakryté deskami, které měly na vnitřní straně zrcadla. Často jsme si do těchto výloh s Inou vlezly, prohlížely jsme se v zrcadlech nebo jsme ležely vedle sebe na zádech a poslouchaly, co se děje na ulici, několik centimetrů za našimi hlavami.

Jednou jsme se tam nějak vrtěly, vrazily jsme do zrcadla a to na nás začalo padat. Rychle jsme se zvedly, chránily jsme si hlavu, a měly jsme štěstí. Mě netrefilo vůbec, a Ině se jeden malý střep zabodl do zad.

Utekly jsme dozadu za dům, na zahradu, která byla v místech, kde je teď obchod s dětskými kočárky, a tam jsme chvíli vystrašeně chodily dokolečka, ale nakonec jsme šly za maminkou Iny, která měla zdravotnický kurs a jezdila s námi na školní výlety, ta nám nejdřív vynadala a pak Ině zranění, které nebylo velké, ošetřila.

„Mně je strašně líto, že jsme se s Inou poslední čtyři roky ztratily,“ řekla jsem dceři, když jsme jednou, po filmu Nevěsty na zabití, začaly vzpomínat na své kamarádky.

„Odstěhovala se, nevím kam, jinak bych jí napsala, nebo se za ní jela podívat. Od první třídy jsme bez sebe neudělaly krok. Prožily jsme spolu tolik věcí! Ina je moje dětství.“

Ten film ve mně vyvolal přímo tsunami vzpomínek na moji nejlepší dětskou kamarádku.

„Nevím, co se stalo. Napadá mě jediné vysvětlení. Půjčila jsem jí před čtyřmi lety pět časopisů, kde jsem měla své povídky. Ty časopisy už nikdy neseženu, ano, jsou pro mě důležité, ale jestli je ztratila při stěhování, vzal je čert! Kvůli tomu mi přece nemusí nezvedat telefon!“

To, jak důležité místo má Ina v mém životě, pochopil i pan grafik z našeho nakladatelství, kterého jsem nikdy neviděla, a on o mém životě příliš neví. Poslala jsem mu víc jak padesát fotografií na obálku knihy, Když se řekne Fuchsoviny, která vyšla v červnu 2010 a napsala jsem mu, ať z nich na obálku vybere, jaké chce. Že mu do toho nebudu mluvit.

A když mi hotovou obálku poslal emailem, a já ji poprvé uviděla, chvíli jsem na ni neviděla, protože jsem se rozbrečela. Pan grafik totiž vybral deset fotografií, ke kterým mám nejužší citový vztah.

Jsou na nich všichni, kteří jsou můj život.

A na jedné fotografii je i desetiletá Ina se stejně starou Irenkou.

2010, červen

Pohádka o melounech

Před časem mi vyšel v magazínu ONA DNES fejeton o tom, jak jsem své dceři vykládala denně pohádku o zajíčkovi, který se jmenoval, Dají Dají. Byla jsem přesvědčená, že do její dětské dušičky ukládám obrovský vklad, ale mýlila jsem se.

„Máma mi nikdy pohádky nevyprávěla, ale táta jo,“ řekla po letech své kamarádce a já se zhrozila. Proboha?! Pohádka pana Fuchse se snad ani pohádkou nazvat nedá! Jsou to totiž pouhé dvě věty!

„Melouny se kutálely Kouřimskou ulicí. Proletěly přes náměstí kolem kašny a zarazily se u Bati.“

Uznejte sami, je snad tohle nějaká POHÁDKA?!

Když fejeton vyšel, byly v něm i „melouny“ pana Fuchse. Polichoceně si o sobě přečetl, ale tím jeho sláva neskončila! Fejeton vyšel v pondělí a v pátek večer mi přišel email od čtenářky Terezy

„Dobrý den, vaše fejetony jsou milé, ale nečekala jsem, že budou znamenat zlom v uspávání mého téměř tříletého syna. Do tohoto pondělí jsem k postýlce usedala s náloží knih a než jsem odehrála desítky pohádkových postav, uběhla téměř hodina. V pondělí jsem nadhodila ony dvě věty o melounech a kluk se řehtal jako blázen a nyní každý večer vyžaduje melouny. Tak tedy pozdravujte autora pohádky a díky! Mějte se krásně.

Šla jsem rozesmátá do pokoje, kde pan Fuchs sledoval historický pořad o druhé světové válce.

…Proč mají vlastně muži tolik rádi válečné dokumenty, to mě napadlo už mockrát. Asi proto, že není válka, odpovídám si opatrně, abych neprobudila negativní síly. Asi proto.

Když viděl, že se směju, zvědavě se na mě otočil, smířen s tím, že přijde o zásah do nepřátelské ponorky, a já mu rychle tlumočila obdivný email od Terezy. Jeho Veličenstvo pokývalo hlavou a pak blaženě proneslo: No, vidíš!

A já se vrátila zpátky k počítači, odpověděla jsem Tereze, že autora „pohádky“ potěšila a pak jsem si řekla, že napíšu tenhle fejeton pro všechny maminky, které se, podobně jako Tereza, a podobně jako před dvaceti lety já, poctivě snaží, večer co večer, o pohádkový vklad do dětské dušičky.

Holčičky moje, mám takový pocit, že v tomto případě, méně znamená více!

„Hoďte tam“ melouny a máte jistotu, že se vaše děti budou nejenom řehtat, ale hlavně si je po letech budou pamatovat…

2010, únor

Tetička Palánová

Vedle kolínského gymnázia stála kdysi hudební škola a několik výstavních vilek. Oboje „padlo za vlast“ v sedmdesátých letech, a na prázdných místech se postavily paneláky.

Stála tam i vila profesora a básníka Otakara Palána, který učil v letech 1907–1936 na zdejším gymnáziu latinu a řečtinu. O domácnost se mu starala Emilie Zápotocká z Bečvár, kterou si vzal v třicátých letech za manželku. Byla mladší o pětatřicet let a on, kromě mladé a hezké manželky, získal i laskavou a obětavou ošetřovatelku – od mládí totiž trpěl zánětem okostice.

Starala se o něho až do roku 1954, kdy ve věku osmdesáti let zemřel. Emilie zůstala ve vile vedle gymnázia sama a přenesla starostlivou lásku na své neteře a synovce.

Zrodila se tetička Palánová.

Všechny děti, které byly z Bečvár, ale studovaly v Kolíně, bydlely u ní ve vile a ona se o ně starala. Pomáhala jim, když studovaly v Praze, i později, když založily rodiny.

Na začátku osmdesátých let jsem tetičku Palánovou „vyvdala“. Od mého muže a jeho rodiny jsem o ní slyšela neuvěřitelné věci. To je pohádka, říkala jsem si v duchu, někdo takový přece nemůže existovat!

Jednou jsme na náměstí uviděli spěchající, sympatickou, starší ženu. Pan Fuchs nás představil. Byla to tetička Palánová. Když jsme se na sebe podívaly, otevřely se mi poprvé v životě dveře do pohádky.

Chytila mě za obě ruce, usmívala se a voněla bezpečím a láskou.

„Irenko, vy jste tak krásná,“ vydechla nadšeně a obrátila se na pana Fuchse. „Buď na ni hodný, Honzíku!“

Často jsme se pak spolu potkávaly, bydlela totiž jako my, v Husově ulici, kde dostala garsonku, když její vila „padla za vlast“. Každé ráno odtud pospíchala na autobus a jela do Bečvár, kde bydlela část její početné rodiny. Pomáhala tam všem, kdo pomoc potřeboval, starala se o svoji sestru, rozdávala spravedlivě svoji lásku mezi všechny.

A její úsměv pořád voněl po pohádce.

Před několika lety přišla k tetičce Palánové nemoc. Zůstala odkázaná na pomoc druhých. A tehdy jí všichni, které celý život obdarovávala péčí a láskou, začali její dobrotu vracet. Neteře a praneteře se u ní střídaly, vozily ji na invalidním vozíku na procházky, staraly se o ni, četly jí, byly prostě s ní.

I teď jsme se často potkávaly. Na lavičce na náměstí, na sta rém mostě nebo u domu v Husově ulici, kde bydlela pořád. Teď už nikam nepospíchala, seděla na vozíku, obklopená péčí, a pokaždé, když mě uviděla, se rozzářila.

„Irenka…“

Nikdy mi nezapomněla říct, jak jsem krásná a vždycky mě držela za ruku. Pořád voněla bezpečím a láskou. Povídaly jsme si, tetička Palánová na vozíku, její neteř Maruška a já.

Když jsem tetičku v listopadu 2006 viděla na procházce naposledy, vezla ji jedna z neteří. Tetička měla hlavu skloněnou na prsa. Nešla jsem k ní. Možná jsem tušila, že tohle setkání by bylo jiné…

Zemřela za dva měsíce, 13. ledna 2007, ve věku 98 let. Nad její rakví mluvil farář Bedřich Blažek.

„Chodil jsem kolem jejich vily do hudební školy. Profesor Palán, kterého jsem znal, sedával na verandě a paní mu tam nosila kávu. Vidím to, jako by to bylo dnes…“

Kruh se uzavřel, tetičko Palánová. Pohádka skončila. Dě kujeme.

21. ledna 2007

Taky hubnete?

Řeknu vám, loňské Vánoce mi daly! Zasklený balkon, to je po hroma! Lednička je proti němu trezor!

Dortíčky – mini laskonky, mini trubičky, mini bábovičky a ještě asi deset druhů mini z cukrárny v Kouřimské ulici, chlebíčky – šunkové, s vajíčkem, krabí, s uherákem a senegalské z Mléčného baru, salátek a řízečky ode mě, cukroví od kouzelnice, paní Hančilové, protože já péct neumím a proto mě to nebaví, to si radši napíšu povídku, fejeton nebo blog na iDNES.cz, – to všechno bylo pěkně vyrovnané na našem zaskleném balkoně!

Vzali jsme si talířky, šli si tam vybrat, co jsme chtěli a pak jsme se svalili u televize! To byl vánoční ráj! Výčitky jsem ne měla, říkala jsem si, hned po svátcích jedeme do maďarských termálních lázní v Zalakaros, tam budeme mít ráno snídani a pak šmytec! Budu se celé dny vyvalovat v termálních bazénech a hubnout!

Zlatý voči! Paní průvodkyně nám hned první den doporučila restauraci U Zlatého jelena, šli jsme tam jednou a pak jsme tam chodili každý večer. Výborně tam vařili a hlavně měli jídelní lístek v maďarštině, v němčině a v češtině. A nejenom to. Když jsem si objednala minerálku, číšník chvíli přemýšlel a pak se široce usmál.

„Bu – blin – ky?“

Vyzkoušeli jsme jelena, bažanta, kachnu, husí játra, perkelt, a když jsme si poslední den řekli, že si dáme něco malého, přinesli nám toho tolik, že jsme to nedojedli…

Po návratu se stala naše digitální váha mým největším nepřítelem. Byla trapná! Ráno i večer. Byla trapná celý den!

Osmého ledna jsem objevila v MF DNES článek o HUBNUTÍ. Začetla jsem se do něj a přišel mi rozumný. Bylo tam všechno. Chyby v jídle. Jak pomoci psychice, která někdy hubnutí brání. Co nahradit na talíři a čím. Energetická hodnota jídla. Nadchla jsem se a rozhodla jsem se k radikálnímu řešení!

Druhý den jsem šla do své pracovny v Kouřimské ulici a s se bou jsem si z domova nesla těstovinový salát s krabími tyčinkami, čtyři malá rajčata, housku s kuřecí šunkou a dvě mandarinky. Byla jsem rozhodnutá, že se tím nenadlábnu najednou, jak mám ve zvyku, ale budu to jíst na etapy, přesně podle rad!

Jenomže…

Stavila jsem se v obchodě s pracovními oděvy se svými dvěma knihami, které jsem slíbila půjčit paní prodavačce. A ta dobrá duše mi dala zabijačku! Dvě jelítka a dvě jitrnice. I chleba k tomu přidala!

„Já hubnu,“ zaúpěla jsem zděšeně, ale ona mávla rukou.

„Nechte hubnutí na zítra. Jen si dejte jitrničky, ty dělal můj muž! Jsou výborné!“

V pracovně jsem všechno schovala do ledničky a… hádejte, jestli jsem večer něco z toho nesla domů!

Nicméně jsem se k hubnutí v MF DNES vrátila. A vítězně! Už mám zase svých necelých šedesát šest a to ještě není konečná váha! A víte, proč vítězím?

Byla u mě na návštěvě kamarádka, která se po letech rozešla s přítelem. Měla to udělat už dávno, protože tím rozchodem jí narostla křídla!

Má plno plánů, je nádherně štíhlá, celá září a její vlasy jsou jako z reklamy! I když je skoro o dvacet let mladší, řekla jsem si, že chci vypadat taky tak krásně! Bude mi to sice trvat trochu déle a bude to těžší, protože se s panem Fuchsem na stará bolavá kolena rozcházet nebudu, ale první výsledky se už ukazují!

Začínají mi vyrůstat malilinkatá křidélka!

31. ledna 2007

P. S.

No, sebekriticky musím přiznat, křidélka nekřidélka,

že jsem od podzimu 2009 do konce roku 2010 nabrala

na svých šedesát šest kilo, zákeřně a nepozorovaně dalších

osm a tím jsem se dostala na strašných sedmdesát čtyři! Hrůza!

Pas se mi ztratil, narostla mi prsa, která jsem nikdy neměla

a vypadala jsem jako tlustá housenka!

Ale koncem roku 2010 se stal zázrak. Bez hladu, a bez cvičení

jsem během tří týdnů shodila pět kilo! A váha jede pomalu dolů dál.

Za všechno může kniha pana profesora Michała Tombaka,

Chcete žít do 150 let?, kterou přeložila dcera mého pana

nakladatele, Kristyna Ondraszkova a poprosila mě,

jestli bych si to po ní nepřečetla.

Takže jsem to pročítala, v hlavě se mi všechno poskládalo,

udělala jsem radikální změnu jídelníčku a výsledek? Šedesát šest kilo

je za dveřmi a bez hladu!

Bez hladu, prosím!

Pokud na tom chcete být jako já, můžete si knihu, která vyšla

v dubnu 2011, objednat u mého pana nakladatele tady:

www.beskydykniha.cz

Moje Silvestry

Tak máme za sebou dalšího Silvestra. Můžu nostalgicky na některé zavzpomínat?

Oslavy Silvestra byly od mých osmnácti let spojené s kolínským divadelním klubem. Sešli se tady zaměstnanci divadla, jejich příbuzní, kamarádi a známí, přijeli i herci z Prahy, a hodně kolíňáků dorazilo po půlnoci, protože divadelní klub byl otevřený do rána a byl průchozí…

Už odpoledne se u baru sešly „kuchařinky“ a připravovaly chlebíčky a jednohubky z přinesených pomazánek, klub byl silvestrovsky vyzdobený, skoro každý rok jsme připravovali nějaký program, jednou jsme například prováděli návštěvníky celým divadlem a na každém rohu na ně čekalo nějaké strašidlo, jindy jsme se domluvili, v jakých přijdeme kostýmech, každý rok byl prostě Silvestr v divadelním klubu jiný a krásný, a na některý nikdy nezapomenu.

Například na ten v roce 1978, kdy jsem byla v klubu s mým prvním manželem. Všimla jsem si, že se moc nebaví, a tak jsem se ho před půlnocí zeptala, co mu je. A on řekl, chovala ses celý rok tak, že si nezasloužíš, abych se bavil.

Během vteřiny jsem zrekapitulovala nejenom uplynulý rok, ale i naše čtyřleté manželství. Jak odešel ještě před narozením syna pracovat do Prahy a domů jezdil párkrát za měsíc, protože potřeboval vyprat, jak mi na syna dával jenom to, co dostal od státu, což byl přídavek na dítě a několik desítek korun, o které měl menší daně. Jak nepřispíval na bydlení, i když bydlel, na jídlo, i když jedl, jak nepřispíval na nic. Jak jsme měli jet v létě s naším tříletým synem do Bulharska, kam on létal každý rok na dva měsíce, údajně kvůli ekzému, který jsem na něm nikdy neviděla, a jak nakonec letěl opět sám, prý pro nás tři neměli jízdenky na vlak, tak si koupil pro sebe jednu letenku. Jak se po dvou měsících vrátil, a vyprávěl mi, jak si v Bulharsku užíval, nejenom moře. Užíval si i s dcerou bytné, u které každé léto bydlel.

Tohle všechno mi proběhlo hlavou, mozek se mi zavařil, a když jsem se vzpamatovala, řekla jsem si, končím. Rozvedu se.

Nikdy také nezapomenu na oslavu Silvestra v roce 1986 u ka marádky Marcely, která byla celý podzim nemocná, ale bojovala a plánovala na jaře návrat do práce, a zrovna na Silvestra, který jsme slavili ve čtyřech, mi její manžel řekl, chvíli před půlnocí, když jsme si šli dát spolu ven cigárko, že Marcela má rakovinu plic a neví to. Ne, nezazlívala jsem mu, že mi to řekl, dozvěděl se to pár dnů před Silvestrem, na jeho místě bych to taky musela někomu říct, ale návrat do silvestrovského pokoje k Marcele a k panu Fuchsovi, patří k nejhorším chvílím mého života.

Naopak nejkrásnější Silvestr jsem prožila, když jsem byla doma sama, jenom s naším pejskem a pan Fuchs byl s dcerou na Tenerife. Koupila jsem si velkou krabici obložených chlebíčků, koukala jsem na televizi, o půlnoci jsem volala kamarádům na všechny světové strany a ze všech světových stran volali kamarádi mně, a volali také ti dva z Tenerife, a protože můj hlas zněl šťastně a spokojeně, pan Fuchs mi už nikdy podobný, radostný Silvestr nedopřál…

A chcete vědět, jaký byl můj Silvestr 2010? Pan Fuchs mě vyvezl do Egypta. Říkal mi, budeme plavat na širé moře, a až uvidíme nad hladinou výčnělek, podobný ploutvičce žraloka, tak si dáme závody, kdo bude dřív zpátky na pláži.

Řekla jsem mu, že do moře nepolezu, a budu se koupat u ho telu v bazénu, ale nejdřív se zeptám personálu, jestli se tam nějakým potrubím nemůže žralok dostat, a pan Fuchs mě uklidnil, že prý se klidně můžu koupat v moři. Prý až žraloci uvidí moji nohu po obrně, leknou se, odplavou a už se nikdy nevrátí…

Děti, Vánoce a nový stav

I dneska ještě občas slyším, že v rodině, kde nejsou děti, nejsou pravé Vánoce. Možná to byla pravda dřív, kdy o děti nebyla nouze, a tam, kde děti nebyly, se Vánoce opravdu příliš neslavily. Tehdy to ještě šlo, neslavit je, nebyla taková mediální masáž jako dneska, stačilo dát za okno svíčku, a měli jste klid.

Pravda, i dneska se dají Vánoce zaspat, ani tu svíčku nikam nemusíte dávat. Druhý den se spokojeně probudíte a s úsměškem sledujete hory vánočního papíru u kontejnerů. Jen tak mi mochodem, zdá se mi, že stále víc lidí sní o tom, že Vánoce prostě zaspí…

Vůbec bych se nedivila, kdyby už brzy začaly být naprosto normální několikadenní zájezdy, tzv. Vánoční útěky, zhruba od 20. 12. do 27. 12., do nevánočních, cenově dostupných míst, kde o Vánocích neuslyšíte ani slovo. Vrátíte se nestresovaní, odpočatí a příjemně naladěni na silvestrovské radovánky. Dovedete si představit tu nádheru?! Nic neshánět, žádné fronty, tlačenice, shon, sbalit se 20. prosince a nazdar Vánoce, mě nedostanete!

Ale vrátím se k dětem. Když jsem byla malá, vzpomínám si, že jsem jenom výjimečně zaslechla maminku, tety a babičku, jak si povídají o někom, kdo nemůže mít děti. Daleko víc, a vlastně pořád, se tehdy, v padesátých letech, mluvilo o tom, která žena je v „novém stavu“. Takhle jsem si, jako pětiletá, špatně odposlechla „jiný stav“.

„Nový stav“ mi vydržel do chvíle, kdy jsem si zahrála před tetou Evou na dospělou a důležitě jí oznámila, že paní Kratochvílová je v novém stavu…

Protože široko daleko v naší rodině nebyl nikdy problém s „novým stavem“, začala jsem si tuhle problematiku uvědomovat až před patnácti lety, když jsem nastoupila do Činoherního klubu a dozvěděla se, kolik známých hereček chce otěhotnět a nedaří se jim to.

A tak jsem se začala koukat kolem sebe. A poslouchat.

Jednou mladý rozhlasový reportér, v debatě s gynekoložkou, řekl, předpokládejme tedy, že jsem rodič. A lékařka okamžitě zareagovala. Co není, určitě bude.

A co když je ten mladý muž gay, napadlo mě. Co když se svojí partnerkou děti mít nemůže? Co když děti mít nechce? Tehdy jsem si poprvé uvědomila, jak jsou dnes podobné věty ožehavé, protože je čím dál víc párů, které děti nemohou mít. Často jsou na vině spermie, které jsou buď malé, líné, je jich málo, nebo se netvoří vůbec. Pak přichází na řadu umělé oplodnění, o kterém psát nemusím, protože o něm skoro každý, kdo čte tenhle fejeton, ví své. I já mám ve svém okolí 4 – 5 konkrétních případů.

Na druhou stranu znám několik párů, které děti nemají, protože je nechtějí. Chtějí si prožít svůj život po svém, chtějí zodpovídat jenom sami za sebe, žít jenom pro sebe. Znám například šťastné manželství Heleny a Petra. Jsou bezdětní, protože děti nechtěli mít, dneska je jim kolem pětačtyřiceti a jsou šťastní stále, dokonce víc než dřív, protože dneska je už nikdo „do dětí“ netlačí.

Pokud vám tenhle fejeton přijde trochu kostrbatý, tak…

Napsala jsem ho proto, že bych si moc přála, aby Vánoce byly šťastné a spokojené i tam, kde nejsou děti. A také jsem ho napsala kvůli vánočnímu pohledu, který jsem, spolu s dvanácti dalšími, napsala už v listopadu, dala na ně datum 15. 12. 2010, a opřela je u tohoto data o kalendář.

Včera jsem je opravdu poslala, kromě jednoho, který byl pro moji tetu, Evu Jirsovou.

Moje poslední teta, poslední sestra mojí maminky, totiž 5. prosince 2010, skoro v devadesáti letech, odešla.

Evo, teto moje milá, ať je ti ve tvém novém stavu dobře.

Stařeny a starci

„Otevřely se dveře, a vešla čtyřicetiletá stařena.“

„Tento důstojný kmet zemřel ve stáři čtyřiceti let.“

To jsou věty, které si pamatuju z románů červené knihovny, které jsem jako dvanáctiletá hltala jeden za druhým. Zásobovala mě jimi moje teta Anča. Mladším a mladým musím termín, červená knihovna, vysvětlit.

Říkalo se tak knihám, které byly sladké, romantické, s neuvěřitelnými příběhy, například o lásce bohatého šlechtice k chudé posluhovačce, nebo o lásce pana továrníka k prodavačce květin. V románech červené knihovny se žilo tak, jak se v běžném životě nežije…

Kromě dvou vět, které jsem uvedla na začátku, si pamatuju ještě jednu „červenou“ větu. Byla z knihy, která se jmenovala, Ve spárech sadismu.

„Nejprve jí prostřelil levé kolínko. Když se v krvi kácela, prostřelil jí i druhé.“

Protože moje maminka byla ve čtyřiceti nádherná ženská a táta, o rok starší, byl fešák chlap, všem třem větám jsme se u nás doma smáli a občas jsme je používali. Například, když přišla na návštěvu mladá žena.

Věřte mi, že věta, otevřely se dveře, a vešla čtyřicetiletá stařena, nám k dobré náladě stačila. Stejně, jako když se vrátil otec z piva a uslyšel, tento důstojný kmet zemřel ve stáři čtyřiceti let. Nezanedbávali jsme ani prostřelené levé kolínko, ale to není pro tenhle fejeton důležité.

Je pravda, že dřív se lidé oblékali podle věku a stavu. Když se žena vdala, musela se oblékat usedle, jak se na matku a manželku slušelo. Když žena v padesáti letech ovdověla, jako moje babička v roce 1948, život pro ni, alespoň navenek, skončil. Pamatuju si ji na začátku padesátých let jako opravdovou babičku, s šátkem na hlavě, s dlouhou, širokou sukni. To až později jsem se dozvěděla, že měla milence, kvůli kterému se pohádala se svojí sestrou Babetou, a dlouho pak spolu nemluvily.

Možná se mýlím, ale řekla bych, že uvolněnost v oblékání přinesla až moje generace, která dospívala v šedesátých letech. Minisukně, diskotéky, mejdany, džíny, 21. srpen 1968, dlouhé vlasy – to bylo naše „tetování“, a protože se tetování, jak známo, špatně odstraňuje, nechali jsme si ho skoro všichni.

Stárneme pomalu, protože se nám nechce stárnout… Že to není pravda? Tak dobře. Stárneme tak, jako vy všichni, ale naše oblékání nestárne. Pořád máme rádi džíny, pořád máme mezi se bou šedovlasé máničky, v amerických zelených bundách, a kdyby si vedle mě teď stoupla moje babička, narozená v roce 1898, a bylo jí šedesát, jako je mně, a byla by oblečená tak, jak ona chodila v šedesáti a já, šedesátiletá, bych byla oblečená tak, jak se oblékám… řeknu vám, to by byla pecka!

Škoda, že nejsem šéfredaktorka nějakého časopisu – taková reportáž o rozdílech v oblečení by určitě pobavila dost lidí, nejenom mě.

Myslím si, že se u nás, šedesátníků, nezměnilo jenom oblečení, ale i myšlení. Je mladé a stárne pomalu, jestli vůbec stárne! S mojí generací to budou mít naše děti nebo zaměstnanci Do movů důchodců těžké! My se totiž jen tak nedáme!

A víte, čemu můžu poděkovat za to, že jsem si vzpomněla na čtyřicetiletou stařenu a čtyřicetiletého kmeta? Titulku v jednom deníku.

Článek popisoval, jak se v Německu, u dvaašedesátiletého dů chodce, našlo obrovské množství munice. A titulek byl: Německý stařík držel rekordní zbrojní arzenál.

Vlekaři, půjč nám na důchody!

„…Představenstvo Svazu provozovatelů lanovek a vleků dnes bude jednat o tom, jakým způsobem upozornit stát, že jim letošní zimní sezóna způsobuje obří ztráty…“

To jsem si přečetla v novinách 16. ledna 2007. Nejsem meteorolog, právník ani politik. Nemám lanovku ani vlek. A přesto mě tahle zpráva naštvala.

Psala jsem kdysi v jednom fejetonu, že když potkám podobnou zprávu, vysvětlím si ji po svém tak, že danou situaci převedu na rodinu. Je to jednoduché, objektivní a dokonce bych řekla, že i moudré. Posuďte sami.

Byla, nebyla, jedna Velká Rodina (dále VR), která kromě ji ných pracovních aktivit měla také lanovky a vleky. Když byla zima dobrá, dala VR část zisku z této činnosti stranou, na zimy horší, a část zisku investovala, podle hesla „Zákazník, náš pán“.

Jedna část VR se ale před časem rozhodla, že se o jednu lanovku a jeden vlek bude starat sama. VR se tedy sešla, probrala všechna pro a proti a nakonec souhlasila.

Dobře. O lanovku a vlek se pro příště bude starat Malá Rodina (dále MR). Zisky budou pouze její a se ztrátami se musí vyrovnat sama.

Všichni byli spokojení, protože ve VR, kde vládne spravedlnost, by ani nespokojení být nemohli.

Loňská zima byla k MR velmi štědrá. Dokonce tak štědrá, že si její štědrost v tisku i v televizi členové MR pochvalovali. Letos je to bohužel jiné. Už koncem loňského roku si MR stěžovala a nikdo se jí nedivil. Sníh nebyl a není. Hoteliéři sice byli docela spokojení, prý lidé až na výjimky objednávky pobytů neruší, ale co je to platné, na sjezdovku bez sněhu vám nikdo s lyžemi nepůjde…

Ale vraťme se k naší MR, která se sama stará o svůj vlek a o svoji lanovku. Když loni vydělala, ani ji nenapadlo, aby v něčem pomohla VR. Ve VR se totiž vždycky najde něco nebo někdo, kdo pomoc potřebuje, to přece všichni víme. Ale MR to neudělala. Proč by to dělala? VR ji přece o nic nepožádala.

Ano, VR opravdu MR o nic nepožádala, protože jí to přišlo blbé – jednou jsme se rozhodli, že zisky budou MR a teď bychom od ní něco chtěli? Ne, to by nebylo fér. I když MR hodně vydělala, nebudeme si jí o nic říkat, pomůžeme si sami, řekla si VR a také to tak udělala.

MR ale přemýšlela jinak. Když po loňské štědré zimě přišlo jaro a překulilo se léto, podzim a zima, a po sněhu ani památky, rozhodla se MR, která loni sice vydělala, ale přesto jí nezbyla žádná rezerva, že požádá o pomoc VR.

Jak to asi dopadne? Myslím, že to víte. VR, která je ke všem svým členům stejně spravedlivá, řekne, ne, nepomůžeme ti. Všichni jsme přece souhlasili s tím, že zisky budou jenom vaše a se ztrátami se vyrovnáte. Pomozte si sami…

7. února 2007

Jitřenka II.

Koncem šedesátých let jsem před Jitřenkou často potkávala svého strýce, Karla Kunara. Měl košíkářství a na dvoře hromady proutí, jehož vůni cítím dodnes. Bydlel na kraji Kolína, v Orebitské ulici – ale protože byl čerstvý vdovec, chodil na oběd na náměstí, do Jitřenky. Měl to sice dost z ruky, ale chodil tam proto, aby se podíval, jak říkal, „do města“.

Byl známá kolínská figurka. Nosil klobouk, černý oblek a psí dečky.

„Ahoj, strejdo,“ křičela jsem na něj a on se pokaždé zastavil, usmál se a smekl klobouk.

„Zdravím tě také, Irenko!“

Vidím ho před sebou, pořád, i dneska, a přitom si nepamatuju, kdy umřel. Ale vzpomínám si, jak tetu Kunarovou, jeho manželku, v padesátých letech zavřeli. Měli v košíkářství asi dvacet zaměstnanců, a když jim komunisti košíkářství v roce 1948 zestátnili, přikázali jim zaměstnat menší počet lidí, ale protože Kunarovi nechtěli své zaměstnance propustit, zaměstnávali je dál a teta šla za to sedět.

Stejně jako strejda Kunar, chodil do Jitřenky i pan Richtr, další kolínská figurka. Galantní za všech okolností. Spolužák mé maminky. Samotář. Chodil na dlouhé procházky kolem Labe. Mě uctivě zdravil a s mým, o dva roky starším bratrem Kájou, po sobě na náměstí stříleli.

„Kryj se, cizinče,“ křičeli na sebe, schovávali se za kašnu nebo uskakovali před kulkami, které létaly z jejich natažených prstů…

Občas jsem si po něm střelila také, ale po mně pan Richtr nikdy nevystřelil. Byla jsem přece žena, sice malá, ale žena.

Nebo Rupťupka. Nevím, jak se ta paní jmenovala skutečně, protože se jí odjakživa neřeklo jinak, než Rupťupka. Vozila dětský kočárek plný haraburdí, vedle ní šel pes a někdy i koza. Zaparkovala kočárek se psem a s kozou před Jitřenkou, nakoupila a zase šla dál.

Jako dítě mě strašně zajímalo odkud přišla a kam jde, ale bála jsem se jí zeptat, a tak jsem o ní alespoň snila svůj sen.

Vyhraju v Sazce a udělám z Rupťupky dámu! Obléknu ji, učešu, nalíčím. A všichni budou čumět!

Hned u výčepu, na začátku Jitřenky, se scházely pořád stejné tváře. Později mezi nimi nechyběl můj starší bratr, který tam rád chodil na pivo. Zajímalo by mě, kam by chodil dneska, když je Jitřenka zrušená, ale Karel mi to neřekne, protože odešel v roce 1979 do nebeské hospody, kterou mu nezruší nikdy nikdo.

Vzpomínky na Jitřenku vás čekají ještě jednou. Vydržte. TSU.

13. dubna 2005

TSU

Teď mě napadlo, že vy, co jste nečetli knihu,

Když se řekne Fuchsoviny, nevíte, co to je TSU.

Takže, TSU znamená: Teď Se Usmívám!

Co se sněhem neroztaje

Zima byla krátká. Myslím, že to už mohu klidně napsat. Byla krátká. Sníh sice v Kolíně nějakou dobu byl, ale brzy roztál a zmizel.

Co nezmizelo, byla psí hovínka. To dost dobře nechápu. Po našem Atíčkovi jeho hovínka uklidím vždycky, ať je teplo nebo zima. Nedělají to všichni pejskaři, to mohu odpřisáhnout, protože se mi kolikrát stalo, že jsem s Atíčkovými hovínky sebrala i hovínka cizí, což poznám podle toho, že jeho jsou teplá a cizí studená.

V tašce, v kabelce, v kapsách, všude mám igelitové pytlíky. Kolikrát se mi stalo, že chci vytáhnout z kapsy kapesník a vytáhnu pytlík pro našeho psího miláčka, člena rodiny.

Ano, je jedním z nás! Spí s námi v posteli, vleze za námi i na záchod (jednou jsem to říkala Ondřeji Vetchému a ten se mě zeptal, a je normální?) kouká na nás, když se koupeme, jí s námi, sleduje s námi televizi, prožívá s naší rodinou dobré i zlé, a proto ráda udělám to nejmenší, co za něho můžu udělat, protože on toho není schopný – když se vykaká, seberu hovínko do igelitového pytlíku a vyhodím do nejbližšího koše nebo kontejneru.

Na obranu člena naší rodiny musím ovšem uvést, že on má snahu po sobě uklidit! Zuřivě hrabe, většinou metr od hromádky, nebo se mu povede strefit se do svého hovínka, ale v tom případě mám zase co dělat já, abych uskočila… no, i tuhle maličkost už máme s Atíčkem vychytanou. Když se vykaká, počkám, až několikrát zahrabe a pak teprve začnu uklízet.

Ale vraťme se ke sněhu. Když napadl, sbírala se mi psí hovínka dobře. Za prvé byla vidět i ve tmě, a za druhé jsem s nimi nabrala i sníh, takže… no, prostě se mi hovínka našeho Atíčka ze sněhu hezky sbírala. A když mně, tak proč ne i jiným pejskařům?

Víte, nemyslím si o sobě, že bych byla nějak extra vzdělaná, ale že hovínka se sněhem neroztají a nezmizí do země a do kanálů, to tedy vím stoprocentně! Z této své úvahy logicky vyvozuji, že na rozdíl ode mě jsou někteří kolínští majitelé psů hodně, ale hodně blbí.

V době krátké kolínské „zimy“ se totiž na sněhu černaly nejenom hromádky, ale přímo hromady psích výkalů! Jedna vedle druhé. A když sníh roztál a zmizel, hromádky i hromady zůstaly. Všimli jsme si toho všichni a mám pocit, že si toho všimli i městští strážníci a vytáhli do boje, což je sympatické.

Včera večer jsme šli s Atíčkem ven. O kus dál venčil svého pejska pán, kterého znám. Nikdy jsem neviděla, že by po svém psím kamarádovi uklidil hovínko. Nikdy.

Teď k němu pomalu došli dva městští strážníci. Asi ho dobře odhadli, protože se zastavili, chvíli pozorovali pejska, chvíli pána a nakonec mu jeden z nich položil otázku.

„A máte něco na to, když se ten váš pejsek vykaká?“

Pán, který po svém pejskovi nikdy nic neuklidil, strnul a mlčel. Čekala jsem, že řekne, co je vám do toho, ale kdepak! Po chvíli snaživě přikývl a já slyšela jeho Mám!, až k našemu baráku.

No, sice neměl, to se vsadím, ale zároveň si myslím, že příště „něco“ určitě mít bude.

Takže naši milí, kolínští páni strážníci, ptejte se, prosím vás, dál! Třeba ty naše kolínské hulváty do příští zimy trochu vychováte!

14. 3. 2007

P. S.

Nevychovali. Asi se málo ptali. V lednu 2011, když sníh roztál, jsme všichni v Kolíně s hrůzou zjistili, že úroda hovínek je tentokrát opravdu obrovská… Budu muset napsat do nějakého psího časopisu výzvu pro pejsky, aby si své pány trochu lépe vychovali.

Vyhrála jste!

Ta paní zavolala v době, kdy se mi to nejméně hodilo. Zaváhala jsem, jestli mám telefon zvednout, ale nakonec jsem to udělala.

„Dobrý… den… To je… paní… Fuchsová?“

Z jejího pomalého a pohodového hlasu jsem lehce znervózněla a nasadila jsem tempo gazely, za kterou se řítí tygr.

„Ano, Fuchsová. Kdo volá?“

Řekla firmu – ne příliš srozumitelně, znělo to jako tepláparavia, a že mi položí několik otázek. Na základě odpovědí prý budu zařazená do slosování o pěkné výhry, ale to už jsem se naježila a proti jejímu pomalému vysvětlování zazněl můj kulomet.

„Nezlobte se, ale já nemám ani vteřinu čas a hlavně jsem utahaná a vůbec nemám chuť na něco odpovídat, takže…“

Nedala se a rychle (!) mě přerušila.

„To bude jedna otázka, paní Fuchsová! Vaříte na plynu?“

Mám plynový sporák, řekla jsem tedy ano, ona poděkovala a rozloučily jsme se. No, bylo mi to trochu podezřelé, ale pustila jsem to z hlavy.

Za necelý týden volal stejný ženský hlas znovu. Jásavě mi oznámil, že jsem vyhrála výrobek, který mi bude pomáhat při vaření na plynu, v hodnotě tří tisíc korun! Překvapila mě.

„Fakt?! A za tři tisíce? To je dobrý…“ Ale v hlavě se mi už něco klubalo.

„Máte radost?“

Ženský hlas chtěl, abych své štěstí potvrdila, tak jsem řekla, ano, mám radost, děkuju, a zeptala jsem se, jestli jí mám nadiktovat adresu, kam moji výhru mohou poslat.

„Paní Fuchsová, výrobek vám bude předán slavnostně! My vás zveme na večeři do restaurace ve Třech Dvorech…“

Aha. To, co se mi v hlavě klubalo, se v tu chvíli doklubalo a já se rozesmála.

„Já si to myslela! Říkala jsem si, že ta zázračná výhra bude mít určitě nějaké „ale“! Tak, copak ode mě budete chtít?“

Žena spustila svůj naučený text.

„Paní Fuchsová, vaše výhra v ceně tří tisíc vám bude předána na slavnostní večeři, která pro vás a vašeho manžela bude zdarma, ale musíte s sebou přivést alespoň dvě manželské dvojice, všichni budete mít zadarmo večeři a vám bude předána výhra v hodnotě tří tisíc korun…“

Moje doklubání se trochu naštvalo.

„Tak to asi výhru nedostanu, protože manžel ani já nemáme čas a naši kamarádi zrovna tak.“

Žena se nedala.

„Neříkejte mi, paní Fuchsová, že neseženete jednu nebo dvě manželské dvojice! A večeře bude v sobotu. To přece máte volno.“ Ráda bych ho měla, pomyslela jsem si a moje naštvání rostlo.

„Ne. Nemám volno. Dělám v divadle a zkoušíme i v sobotu, je před premiérou.“

Nabídla mi několik dalších termínů a chtěla číslo mého mobilu. To jsem jí nedala, ale chtěla jsem její číslo, protože volala na pevnou linku. Začala se vymlouvat, že žádné číslo nemá, že volá z kanceláře, kde skoro není a že…

Přerušila jsem ji.

„Víte co, zkuste mi zavolat příští týden, uvidím, jak budu zkoušet. Třeba se domluvíme. Pokud přijdu, tak o vás napíšu, píšu totiž do novin.“

A představte si, že ta dobrá duše, rozhazující výhry za tři tisíce, ta dobrá duše se mi do dnešního dne neozvala! Snad jsem tu miloučkou paní nepostrašila, když jsem řekla, že o své výhře a ná sledné slavnostní večeři napíšu? To snad ne!

Takže teď by mě už jenom zajímalo, kdy dostanu tu svoji výhru…

12. dubna 2007

Zachránil mě bubeník

Nedávno jsme se bavili v Činoherním klubu, kdo se kouká na televizi a na co. Pro programové šéfy to nevyznělo příliš dobře! Například já jsem s trochou nadsázky prohlásila, že nejradši koukám na Zprávy, Tah Sportky a Poštu pro tebe. Něco pravdy na tom je. Děsí mě totiž české seriály a filmy, plné násilí.

Když jsem na začátku éry českých televizních seriálů zaslechla seriálový dialog, televizi jsem přepínala, vypínala, utíkala od ní. Určitě je to tím, že napovídám v Činoherním klubu a jsem zvyklá na „jiný kafe“. Zkoušíme divadelní hru tři měsíce, dokážeme dvě hodiny debatovat o třech větách, jak by měly znít, jak by se měly říct a proč by se tak měly říct, jak by na jejich obsah měli reagovat všichni, kdo jsou v tu chvíli na jevišti, jak to udělat, aby si divák uvědomil, co se mu sděluje a dokázal si tuto informaci spojit na konci hry s jinou větou, a tím složit důležitou mozaiku, ze které mu dojde, co chtěl dramatik říct…

Mám pravdu, že je to „jiný kafe“ než seriálové dialogy?

Ten, kdo je zvyklý jíst v dobrých restauracích, také nejde na smažený sýr na stojáka do bufetu, mezi bezdomovce, prostituty a drogové Ježíšky.

A násilí v televizi? Fakt nepochopím, proč ho je najednou na všech programech tolik. A hlavně kolem půlnoci. Programoví šéfové musí mít diváky za úchyly, nebo se rozhodují podle toho, co se líbí jim a při čem se jim nejlépe usíná…

Takže jsem opravdu nebyla daleko od pravdy, když jsem řekla, že jediné, co v televizi přežiju, jsou Zprávy, Tah Sportky a Pošta pro tebe…

A pak jsem se najednou začala u televize zase cítit bezpečně. Víte proč? Za prvé jsem se vyhýbala českým seriálům a za druhé jsem si zamilovala pořady bez herců. Stala se ze mě „bezhercovic fanynka“.

Udělám cokoli, pozvu chůvu na své děti a hned potom vyměním manžela, v klidu si při hodině pravdy, přečtu poštu pro tebe a uvolním se při tom. Při těchto pořadech mám jistotu, že nebudu mít husí kůži z hereckých dialogů a že mi nikoho nezabijí před očima.

Je pravda, a musím to spravedlivě přiznat, že poslední dobou seriály zvedají laťku – možná je to i tím, že se v nich objevují herci z Činoherního klubu, a když se někdy na ně chvíli dívám, husí kůži nemám.

Co se týče násilí a krve, masáž diváků úchylnými programovými šéfy zůstává kolem půlnoci stále stejná. Dám příklad.

Skončila jsem práci na počítači, lehla si a otevřela jsem televizi. Bylo asi 00.10. Na jedničce právě někoho zastřelili a kopou do něho. Na Primě utíká matka s dítětem v náručí, v hrůze se otáčí, ječí a někdo ji dohání. Přepínám na Novu. Tam rve jedna holka druhé holce, která má přes oko černou pásku, hlavu do záchodové mísy. Zachraňuje mě ČT 2. Noc s Andělem. Tady určitě nebudou nikoho vraždit, honit, děsit, nebude tu žádná krev ani zkřivené obličeje hrůzou!

Anděl zpovídá pětičlennou kapelu, která má ve svém názvu čaj, kluci se smějí, Anděl se směje, bubeník se směje a přiznává se, že v jejich zkušebně má vysavač a dobrovolně tam luxuje, protože má rád pořádek…

2007

Dělej! Pojď!

O cestách s mými dětmi do školky jsem už psala. Byly v pohodě, mé děti i cesty do školky. Usměvavé a klidné.

Znovu jsem si na ně vzpomněla nedávno, když jsem v parku na kolínském Zálabí potkala maminku, která pospíchala do školky s holčičkou a dost neurvale na ni křičela.

Já vím, měla jsem před lety obrovskou výhodu, kterou dneska většina maminek a tatínků nemá. Napovídala jsem v kolínském divadle, zkoušky začínaly v deset a děti jsem vodila do školky na osmou. Měla jsem potom ještě čas nakoupit, vrátit se s nákupem domů, uklidit a někdy i uvařit. Takže se mi to mluví…

Měli jsme spolu tehdy každodenní hry. S Filipem jsme si hráli na auta a na Šmouly, s Ritou jsme hrály hru, Matka versus Dítě. Já byla Dítě.

„Dítě, nezlob!“ Tak mě Rita napomínala na každém kroku, když jsem třeba kopla do kamínku.

„Maminko, já mám modrý hovínka!“ To byla zase moje oblíbená „zlobící“ věta. A moje pětiletá dcera se zlobila každý den stejně.

„Dítě, modrý hovínka nejsou!“

A bum! Bouchla mě tam, kam její malá ručička dosáhla – dolů na záda. Pětkrát, desetkrát. Někdy jsem byla fakt ráda, že jsme konečně došly do školky…

Byly to krásné cesty. Snažila jsem se, abych se s dětmi loučila s úsměvem, i když mi kolikrát do smíchu nebylo. Ale to byl můj problém, ne jejich.

Maminka, kterou jsem ten den potkala, měla asi větší problémy, než byly ty moje před lety.

„Dělej! Slyšíš! Pojď! Já tě přerazím!“ S holčičkou, které byly asi čtyři roky, prudce škubla, holčička zakopla a upadla. Vytáhla ji za ruku ze země, popadla ji za ramena a začala s ní třást.

„Ty debile! Podívej se na ty kolena! Jsi jako prase! A to byly čistý punčocháky! Počkej doma, to si vyřídíme! Pojď!“

Holčička ale stála a koukala na našeho Atíka, který kousek od ní čuchal ke stromu a nenápadně pokukoval po rozzlobené mamince, aby náhodou taky nějakou nechytil.

„Pojď! Tak budeš poslouchat nebo ne?!“ Holčička dostala herdu, popoběhla pár kroků před maminku a pak už bez úhony šly obě ke školce…

No, nebylo to radostné. Třeba to bylo výjimečné, napadlo mě, ale hned jsem to zavrhla. Kdepak výjimečné. Holčičku řvaní maminky vůbec nerozhodilo. Jako by věděla, že venku, kde jsou lidi, neudělá maminka to, co by udělala doma. Ale třeba se mýlím. Když totiž ty dvě zacházely do školky, holčička vzala maminku za ruku a ta se na ni usmála…

Tak to snad nebude tak strašné, pomyslela jsem si, udělala jsem pár kroků, a stop! Dál jsem jít nemohla. Atík stál jako zabetonovaný v křoví a čuchal k něčemu, co jsem neviděla. Škubla jsem s ním.

„Dělej!“

Ani se nehnul a dokonce do sebe začal něco soukat!

„Ty prase… co to zase žereš?! Slyšíš! Fuj! Pusť to! Sakra, ty blbečku, pojď!“

Když sebou konečně hnul a s vyčítavým pohledem došel ke mně, řekla jsem si, kritizuješ maminku a přitom jsi stejná! Také po ránu v parku na vašeho malého křičíš. Stejně jako ona.

Ale hned mě napadlo, že mezi naším nadáváním je přece jenom malý rozdíl.

8. 8. 2007

Pošta pro tebe

Mám tenhle televizní pořad ráda, přiznávám se k tomu, i když vím, že má své odpůrce a to hlavně v řadách intelektuálů. Jelikož si s nimi stejně nemám co říct, je mi srdečně jedno, že jsem jim teď opět potvrdila, že mezi ně nepatřím. TSU.

Pošta pro tebe je pro mě sociální sonda v přímém přenosu. Je to život pod mikroskopem. Do deseti vteřin dokážu odhadnout, že dotyčný do Pošty přišel, aby opravdu někoho našel, nebo přišel proto, aby se trapně zviditelnil.

Loňský Silvestr a začátek letošního Nového roku jsme trávili s panem Fuchsem u televize. Abych pravdu řekla, spíše jsme vesele halekali kolem našeho pejska, když venku každou chvíli něco bouchlo a on začal ustrašeně pobíhat po bytě. Když viděl, že se smějeme, uklidnil se. No co, každý vnímá oslavy příchodu nového roku jinak. Ale že bych musela své okolí zaneřádit páchnoucími rachejtlemi, které po sobě ti, co je vy prsknou ze svých oken a balkonů, neuklidí, to tedy opravdu nemusím.

V televizi jsme si pořady vybírali a já zajásala, když jsem zjistila, že půjde i moje oblíbená Pošta pro tebe. Protože jsem naivní (klidně si myslete, že blbá), ani mě nenapadlo, že by mohla být jiná než bývá, pouze jsem čekala, že setkání, která se tentokrát uskuteční, budou úsměvná, jak se na Silvestra sluší a patří.

Jako první nastoupila nějaká Miss, která se chtěla setkat se svým bývalým spolužákem ze základní školy. Přiznám se, že mi chvíli trvalo, než jsem pochopila, že to je parodie.

„Tos nepoznala, že si z toho dělají legraci,“ zeptal se mě pan Fuchs, když jsem několikrát za sebou sykla nespokojeností. Ale jo, poznala, ale ne hned. Víte, legrace se dá udělat ze všeho. Ale zesměšňovat city, a tím se vysmívat všem těm, kteří nervózní a dojatí čekají, jestli Pošta najde toho, kdo je pro ně životně důležitý, to mi dost vadilo.

Potom nastoupil pan Srstka, který se chtěl vidět se svým spolužákem. Přišel herec Liška. Jejich vystoupení mi nevadilo a pobavilo mě, asi jako všechny, kteří se v tu chvíli dívali.

Kdo byl další, už nevím. Na náš balkon se totiž v tu chvíli zaměřili silvestrovští odstřelovači a my museli našeho Atíka uklidňovat.

Ale v té chvíli mě napadlo, co bych vymyslela místo té Miss.

Přišla by paní, která touží vidět svého Roberta. Milovali se několik let. Dýchali pro sebe. Byli jedno tělo. Jedna duše. Ale on od ní před třemi roky za záhadných okolností odešel a ona ho od té doby neviděla. Marně ho hledá. Strašně ho miluje, a ví, že on ji také. Určitě se stalo něco, proč za ní nemůže přijít, a ona by chtěla vědět, co.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když se řekne Fuchsoviny II.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.