Lynn Flewelling v nakladatelství

FANTOM Print

Dítě proroctví

Skrytý válečník

Královna věštců

Štěstí ve stínech

Příchod tmy

Zrádcův měsíc

Návrat stínu

Bílá cesta

Schránka duší

Střepy času *

* Připravujeme

Schránka duší

a

Lynn Flewelling

FANTOM Print

2014

Copyright © 2012 Lynn Flewelling

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Miguel Coimbra / Bragelonne 2012

ISBN 978-80-7398-607-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-608-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé přítelkyni Lucienne Diverové, která celé ty roky

dává mé práci nohy a křídla.

PODĚKOVÁNÍ

Díky jako vždy mému manželovi Dougovi, který mě podporuje, synům a celé mé rodině, a taky houfu přátel a příznivců. A samozřejmě mé báječné agentce Lucienne Diverové, mé talentované editorce Anne Groellové, která tyhle knihy vždycky vylepší, a malíři Michaelu Komarckovi, jenž nádhernými způsoby oživuje obálky.

A také velmi děkuji přítelkyni, básnířce Jennifer Crowové, která laskavě poskytla báseň Hodina modrých listů v kapitole 14. Měli byste se podívat na její další díla. Jsou úžasná.

Kapitola 1

VEČERNÍ ZÁBAVA

Seregil si nebyl jistý, co má čekat – nebo spíš nečekal nic moc. Tohle upocené, sešlé malé divadlo v ulici Košů dříve hostilo druhořadé kupce a snažilo se pěstovat kulturu, nemělo však prostředky ani lesk takových divadel, jako bylo Tirari v ulici Světel na druhém konci města. Naposledy se o něm dozvěděl, že ho zabednili. Vybledlé barvy předscény se loupaly, pozlátko bylo zašlé a světla na rampě se mihotala v průvanu. Jen šifón za jevištěm byl nový, zkušeně namalovaný tak, aby vyvolával dojem temného, odstrašujícího lesa.

Do divadla se vešla sotva stovka lidí a většina z pochybných diváků seděla v přízemí. Bylo skoro plno a pach přehřátých těl byl už teď nepříjemný. Takové vedro hned zpočátku léta bylo neobvyklé.

„Jsi si jistá, že je to správné divadlo?“ zeptal se vévoda Malthus, když usazoval na místa svou ženu Aniu, lady Kylith a její neteř Ysmay.

„Zrovna jsem nad tím taky uvažoval,“ podotkl Seregil a opatrně dosedl do rozvrzaného křesla mezi Alekem a Kylith.

„Samozřejmě že je!“ zasmála se Kylith a oba je žertem plácla vějířem.

Malthus a Kylith vypadali zřetelně starší než Seregil, ale znal je oba od mládí. Malthus se vypracoval na místo jednoho z královniných starších pokladníků. Měl krátkou, zastřiženou bradku, ale šedivé vlasy mu sahaly k límci, což bylo na muže v jeho postavení poněkud odvážné. Kylith, Seregilova bývalá milenka, teď byla Seregilovi jedním z nejbližších přátel a spolehlivým zdrojem klepů, kolujících společností.

Seregil si krajkou lemovaným kapesníkem jemně poklepal nad rty, aby si otřel pot. Prohlížel si dav a kýval na pozdrav těm, které znal. Většinou to byli kupci a námořní kapitáni, kteří se dmuli pýchou, když si jich všiml. Dokonce i v téhle společenské skupině hodně znamenalo, koho jsi znal a o kom se vědělo, že zná tebe. Seregil, nechvalně známý aurënský vyhnanec, si touhle hrou v Rhíminee vydělával na živobytí už pěknou řádku let.

On i jeho společnost rozhodně přitahovali pohledy a vyvolávali šum. Když lady Kylith cosi šeptala vévodovi Malthovi, v umně načesaných vlasech se jí třpytily drahokamy posázené jehlice. Ania, Ysmay i ona byly jako vždy oblečené podle nejnovější letní módy v lehoučkém hedvábí a drahokamech; vyjímaly se tady jako labutě mezi kachnami. Seregil předpokládal, že tak jistě působí celá jejich skupina. Dole v publiku bylo bezpochyby pár kapsářů, kteří si je obhlíželi na později.

I Seregil a Alek dělali dojem, dva pohlední, vysocí, štíhlí mladí muži, jeden s tmavými a druhý se světlými vlasy, oblečení v dlouhých letních lněných pláštích, vyšívaných zlatem, ve světle hnědých kamaších a s pečlivě vyleštěnými botami. Seregilovy dlouhé, tmavě hnědé vlasy byly vzadu svázané tenkou rudou hedvábnou stuhou, která mu ladila s pláštěm. Alekův silný plavý cop visel na zádech na plášti stejně tmavě modrém jako jeho oči.

Ya’shel, míšenci, jako byl Alek, nejprve stárli o něco rychleji než faieové, ale přesto pořád vypadal mladší než na svých blížících se jednadvacet. Měl něco z jemných faieských rysů matčina lidu a jako oni neměl vousy, ale barvu pleti a vlasů zdědil po otci.

Seregil hrál roli rozmařilého mladého vyhnance, která byla pravdivá jen z poloviny; nebyl nijak zvlášť rozmařilý, přestože tento part hrál dobře. On i Alek byli dobře známí popíjením s mladými urozenými kumpány i mnoha ne tak mladými šlechtici jako Kylith a Malthus. Dařilo se jim však držet se na hranici váženosti, a když se náhodou zatoulali za ni, pomohlo jim Seregilovo vzdálené příbuzenství s královskou rodinou. Šedooký faie, pohledný, marnivý a exotický, byl známý jako někdo, kdo má dobré vazby, ale sám je nedůležitý.

Kdyby někdy vyšlo na světlo jejich skutečné povolání, vyvolalo by to více zdvižených obočí než jejich rozmařilé způsoby.

„Předpokládám, že jste slyšeli nejnovější zprávy z fronty?“ zeptal se Malthus.

Královna Phoria stále válčila s Plenimarskými; přede dvěma měsíci armáda opustila zimní ležení a znovu odpochodovala na sever, na bitevní pole v Myceně.

Malthus se k Seregilovi naklonil blíž a ztišil hlas: „Zítra to budou vyhlašovat heroldi, takže zřejmě ničemu neuškodí, když ti to řeknu. Nejvyšší pán chtěl vyjednávat. Phoria odmítla. Přísahala, že nepřátele zažene zpět až do Benshâlu a rozdrtí je na jejich vlastním území.“

Seregil potřásl hlavou. „Má v úmyslu s tím nekonečným konfliktem skoncovat. Myslíš, že se jí podaří dosáhnout toho, co její matka nesvedla?“

„Princ Korathan vypadá opatrně optimisticky.“

Dveře se znovu otevřely, dovnitř se nahrnuli lord Nyanis a jeho mnohem hlučnější skupina a s rámusem vystoupali do protější lóže. On i jeho kumpáni si jako společnost přivedli několik pěkných kurtizán z ulice Světel a očividně už všichni vypili spoustu vína. Byla mezi nimi hnědovlasá Myrhichia z Eirualina nevěstince, s níž Alek kdysi strávil noc. Seregil nežárlil, obzvlášť proto, že tam Aleka zavedl právě z toho důvodu. Když se její partner pro tento večer nedíval, zamávala jim a Seregil jí poslal polibek. Alek jí zamávání plaše vrátil.

Nyanis si jich všiml a zakřičel: „Po tomhle půjdeme hrát! Musíte jít s námi!“

Seregil na něj nezávazně mávl.

„Nebyl jsem v divadle už celé týdny. Doufám, že jsou tihle herci tak dobří, jak tvrdíte, má paní,“ řekl Alek Kylith.

„A že si domů neodneseme blechy,“ zamumlal Seregil a poškrábal se na vytrvale svědícím místě na lokti levé paže.

„Považujte za štěstí, že jsme pod střechou, moji milí,“ odvětila Kylith. „Ještě nedávno hrála tahle společnost na ulicích Dolního Města. Jsou to uprchlíci z Myceny. Když letos na jaře Plenimarští vpadli do Nanty, stěží vyvázli životem.“

Když se Plenimar a Skala dali do války, bitevním polem byla vždycky Mycena. Ti, kdo mohli, uprchli proti proudu Folcwine na sever, případně na jih do Skaly, kde byly podél severovýchodního pobřeží mycenské enklávy. Dosti znepokojivý počet uprchlíků si našel cestu až do Rhíminee, kde chtěli udělat štěstí. Většina jich brzy přišla o iluze. Nájemní domy kolem Mořského trhu a Chrámového náměstí byly přeplněné rodinami, které si vydělávaly na živobytí, jak jenom dokázaly, zatímco ti nejméně šťastní upadali do nejhorší bídy a ponížení v jižním Prstenci – na území nikoho mezi vnitřními a vnějšími městskými hradbami.

Zdálo se, že tahle kočovná herecká společnost patří k těm mála šťastlivcům, kteří dostali šanci, neboť upoutali pozornost lidí jako Kylith, která se o nich doslechla od své švadleny. Stejně jako Seregil ani ona nikdy nehleděla na postavení, pokud šlo o něco, z čeho mohla koukat zábava.

„Jak se ta hra jmenuje?“ zeptal se Malthus.

„Medvědí král,“ řekla mu Kylith. „Slyšel jsi o ní někdy, Seregile? Já ne.“

„Ne, ale nejsem expert na mycenské divadlo. Slyšel jsem, že bývá trochu nudné.“

„Tahle hra očividně nudná není.“

Právě v tu chvíli se ze zákulisí ozval zvuk bubnu, pomalý a hluboký jako tlukot srdce. Na jeviště vykročil impozantní zrzavý muž s protáhlým, vážným obličejem, oblečený v čemsi, co vypadalo jako ubohá napodobenina starého šlechtického oděvu, slátaná dohromady na káře nějakého hadrníka. Když zvedl ruku, aby si vyžádal ticho, jeho oči, lemované černou linkou, jako by hleděly kamsi do dálky.

„Kdysi dávno, za časů černých lodí, se hluboko v divočině východních hor narodilo dítě, zahalené v plodových blanách,“ pronesl hlubokým, zvučným hlasem. Na jevišti za ním se na prknech svíjela a křičela dívka v potrhaných šatech a závoji, a potom vytáhla zpod sukně malovanou panenku se zahalenou tvářičkou.

„V Myceně nejsou žádné východní hory,“ zašeptal Alek.

„Dramatická licence,“ s úsměvem mu šeptem odpověděl Seregil.

Vypravěč pokračoval. „A když byly plodové brány odstraněny, oči jako ledové drahokamy ukradly matce dech ze rtů, než mohla dítě nakojit.“

Dívka se zasténáním vydechla. Kdosi za scénou obstojně napodobil dětský pláč. Potom se na jeviště přišourala stará herečka, zamotaná v plesnivé medvědí kožešině, sebrala panenku a houpala ji v náruči.

„Dítě našla medvědice a kojila ho jako své vlastní, dokud ji neskolil jakýsi lovec.“

Na jeviště vyskočil starší muž s umaštěnými šedivými kudrnami, rozmáchl se primitivním kopím a předstíral, že medvědici probodl. Když umřela, muž z ní odmotal kožešinu a zavinul do ní panenku.

„Lovec zabalil dítě do kožešiny medvědice, která ho odkojila, a odnesl ho své ženě,“ pokračoval vypravěč. Už si dav podmanil.

Navzdory rozedranému kostýmu ovládl vysoký vypravěč jeviště stejně dobře jako kterýkoliv herec, jehož Seregil tuto sezónu viděl v divadle Tirari.

Lovec obešel jeviště, zatímco žena, která předtím hrála medvědici, v jiném závoji zaujala místo na protější straně a natáhla ruce k dítěti. Potom pár společně odešel do zákulisí.

„Nemluvně vyrostlo v dítě a dítě v chlapce, kterého všichni znali jako Aurona Medvědí dítě.“

Vypravěč zmizel; pantomima byla očividně jen předehra. Teď převzali role herci a byli doopravdy dobří – příliš dobří na takovéhle místo.

Záhy se ukázalo, že má mladý Auron nešťastnou schopnost zabít kamarády ve hře rozhněvaným pohledem. Na konci prvního dějství dosáhl osudem sužovaný Auron dospělosti, v podobě nápadně pohledného muže s vlnitými, světle hnědými vlasy.

„Ale, ale, kohopak to tu máme?“ zašeptala Kylith a předklonila se, aby si nově příchozího lépe prohlédla. Měla ráda herce stejně jako důstojníky a šlechtice.

V průběhu dalších dvou dějství Auron závratně zbohatl, díky své temné moci a obratnosti s mečem. Skončil jako samozvaný král, ale nakonec v záchvatu žárlivosti zavraždil svou milovanou a velmi krásnou ženu i děti, když na ně obrátil osudný pohled, a potom si vzal život tak, že se podíval na vlastní obraz na naleštěném štítu mladšího hrdiny – herce, který předtím hrál mladého Aurona – jenž je přišel pomstít. Navzdory rozedraným kostýmům a překrývajícím se rolím se účinkujícím podařilo udržet věrohodnost, která na Seregila zapůsobila, jelikož sám věděl pár věcí o práci v kostýmu.

Když hra skončila, lidé plakali a tleskali a házeli shromážděným klanějícím se hercům kapesníky a mince.

„Musím říct, že to na mě udělalo dojem!“ řekl Malthus.

„Pojďte,“ řekla Kylith, vstala a uhladila si sukni. „Chci si s herci promluvit, než se k nim dostane ten hlupák Nyanis.“

Když je Kylith vedla dolů k jevišti, dav se před nimi rozestupoval. Dva malí chlapci, kteří hráli Auronovy syny, stále ještě sbírali dary, jež jim diváci házeli.

„Lady Kylith by ráda mluvila s principálem,“ řekl jim vévoda Malthus a přidal pár vlastních mincí.

Jeden z hochů se jim rozjařeně uklonil a rozběhl se do zákulisí. Vzápětí se všichni účinkující vrátili a znovu se uklonili. Bylo jich celkem deset: pohledný hnědovlasý herec, jenž hrál hlavní roli, šedovlasý muž a starší žena, půvabná černovláska, která hrála Auronovu manželku, vysoký vypravěč, mladý chlapec a dívka, vypadající jako dvojčata, a tři děti – dva chlapci a malá zrzavá holčička, kterou nesl vypravěč na ramenou.

Zblízka vypadaly kostýmy ještě ošuměleji a líčidla byla sotva víc než křída a uhel. Přesto Seregil cvičeným zrakem viděl, že to málo, co mají, dokáží obratně využít.

Kylith se usmála na vysokého herce. „Blahopřeji vám i vaší skvělé společnosti.“

Elegantní úklonou jí však odpověděl muž, který hrál Aurona. Oči měl stejně tmavě modré jako Alek. „Jste velmi laskavá, vzácná paní. Mistr Atre, v těchto dnech z Nanty, k vašim službám. Mohu vám představit svou společnost?“

„Ano, prosím!“

„Tento vysoký muž je Brader a toto je Merina, jeho manželka.“ Černovlasá kráska, která hrála Auronovu manželku, se lehce uklonila.

„Má dcera Ela,“ řekl jim Brader a poplácal děvčátko po noze. „A tihle dva uličníci jsou taky naši: Kalin a Van.“ Dva nejmladší chlapci, kteří hráli Auronovy syny, jim vysekli zkušenou poklonu, i přes jejich věk dokonalou. Tmavé vlasy a oči měli po matce.

„A toto je mistr Zell a jeho manželka, paní Leea.“ Starý lovec a jeho žena se uklonili. „Jsou to Merinini rodiče a v Myceně velmi známí herci. A naši malou společnost doplňují ještě dvojčata: Teibo a Tanni.“ Mladík hrál mladého Aurona i mladého hrdinu, který na konci hry Atreho zabil. Tanni hrála Auronovu matku. Oba byli mrštní a měli stejné vysoké lícní kosti, hnědé vlasy a oči.

Seregil představil své přátele.

Atre udiveně rozevřel oči. „Je nám ctí, že naše skromné představení poctili svou přítomností tak urození šlechtici! Musím se omluvit za naši mizernou výpravu a ubohou hru.“

„Jste příliš skromný,“ řekl Seregil. Za mužovým servilním úsměvem cítil bystrou mysl, která už zvažovala, jak tento střípek štěstí co nejlépe využít.

„Bolí mě, když vidím tak velký talent na tak ubohém místě.“ Kylith vytáhla hedvábný váček, neotevřený ho podala herci a Seregil zaslechl cinkání zlata. Merině dala prsten z vlastního prstu a políbila ji, a potom se otočila na své přátele. „Přidejte se také, talent musí být odměněn. Ty taky, Nyanisi,“ mávla na druhého lorda a jeho hosty.

Seregil s ostatními nemohli odmítnout a Brader i jeho žena museli pomoct sesbírat peníze – celkem slušnou hromádku zlata.

„A jak se vám dařilo v Nantě, mistře Atre?“ zeptala se Kylith. „Předpokládám, že jste měli vlastní divadlo?“

„Ano, má paní, dokud ho vojáci nevypálili. Jak vidíte, přišli jsme o všechno. Čtyři naši herci byli zabiti. My ostatní jsme jen tak tak vyvázli.“

„Doufám, že vám naše dnešní příspěvky pomůžou. Těším se, že uvidím více vašich představení.“

Atre uchopil nabídnutou ruku a uctivě ji políbil. „V tomto divadle budete mít vždycky čestné místo, má paní.“

* * *

„Byl to dražší večer, než jsem čekal,“ zabručel Seregil s hraným rozčilením, když se rozloučili s Malthem a jeho manželkou a vydali se s Kylith a Ysmay vyhledat jejich kočár. „Jen tak mezi námi, myslím, že jsme jim dali dost, aby si to mizerné místo mohli koupit.“

„Rozhodně si to můžeš dovolit,“ se smíchem odpověděla Kylith. „A přiznej, že tě ohromili.“

„Byli velmi dobří,“ řekl Alek.

Zatímco čekali, než se k nim kočár prodere odcházejícím davem, Seregil se rozhlédl kolem. V dohledu nebyl žádný světlonoš, z těch několika pouličních lamp, které se nacházely v této části města, svítila jen občas některá, a zamlžený zlatý půlměsíc nevrhal příliš světla. Za blízkým rohem číhal hlouček drzých darebáků jako vlci, čekající na ovce zatoulané od stáda. Přes léto jejich počet narůstal – zloději, lapkové i kanálníci vylézali v noci ze svého království ve stokách a byli čím dál troufalejší. Začínalo to být otravné.

Konečně přirachotil kočár. Za ním šel sluha a vedl Cynril a Větrníka. Kočí seskočil a otevřel paní dveře. Kylith natáhla ruku k Alekovi a Seregilovi.

„Určitě se k nám vy dva nechcete připojit na večeři u vévody Lanea? Bude tak zklamaný. Čeká, že se setká s pohlednými mladíky, o kterých tolik mluvím.“

„Vyřiď mu prosím, že je nám líto,“ odpověděl Seregil a políbil ji na tvář. „Zítra nás čeká dlouhá cesta.“

„Ale uvidíme vás všechny za pár týdnů na mé oslavě, že?“ zeptal se Alek a políbil ji na rozloučenou.

„Doufám, že dřív!“ prohlásila. „Možná byste mohli požádat Atreho a jeho herce, aby nás pobavili.“

Seregil se zasmál: „Takže už jsi jejich patronka?“

Kylith se opřela na sametovém sedadle a mrkla na něj: „Poznám talent, když ho vidím. Možná ne všichni, ale přinejmenším ten chlapík Atre by to mohl v tomhle městě dotáhnout daleko.“

Alek a Seregil nasedli na koně a jeli vedle kočáru ulicí Snopů, širokou třídou, která dělila město na poloviny. Na Kupeckém náměstí popřáli Kylith i její společnosti dobrou noc, a zatímco kočár pokračoval do Šlechtické čtvrti, Seregil s Alekem zamířili k Domu Orësky.

Venku se procházely zástupy lidí, dýchajících noční vzduch. Léto dorazilo do Rhíminee brzy. Teď, uprostřed gorathinu, bylo ve dne tak horko a vlhko, že dokonce i v Horním Městě vládlo svíravé, neúprosné dusno. Uprostřed dne byly trhy zcela opuštěné, až na pár toulavých psů a žebráků, ležících a těžce oddychujících ve stínu stájí. Důvodem však nebylo jen vedro; válka se stále táhla a spousta zboží byla vzácná nebo úplně zmizelo. Nejednou letos došlo k nepokojům kvůli jídlu, a když si chudí nemohli dovolit ani bochník oschlého chleba, nezbývalo jim než krást.

Mnoho šlechticů už uprchlo na letní sídla u moře nebo v horách. Ti nešťastníci, kteří neměli dům na venkově nebo patřičné pozvání, polehávali přes den v posteli nebo v lepších veřejných lázních, a v noci potom v ulici Světel; elegantní nevěstince, divadla a herny měly zřídka nedostatek zákazníků, jakmile noc trochu ochladla.

V chudších čtvrtích Horního i Dolního Města takový přepych neměli. Každé ráno byla v ulicích mezi špinavými domy nacházena těla, pohozená na starost cechu metařů.

* * *

Dům Orësky byl svého druhu palác, který byl domovem většiny skalských čarodějů. Byl vystavěn v srdci Šlechtické čtvrti jako symbol jednoty mezi čaroději a korunou. Jeho čtyři vysoké bílé věže se leskly v měsíčním světle nad vysokými zdmi, které ho obklopovaly. Uvnitř se kolem domu rozkládal veliký park se zelenými trávníky, hájky a zahradami plnými rostlin, které byly čarodějům užitečné. Vládlo tu neustálé jaro nebo léto. Když se vydali po stromy lemované cestě k hlavnímu vchodu, Seregil se zhluboka nadechl chladného, voňavého vzduchu. Dům Orësky kdysi býval jeho domovem.

Skleněné kopule, zastřešující vzletný bílý palác a věže, se třpytily ve světle hvězd. Dnes kvetly třešně a citroníky, provoněly vzduch a posílaly lístky do vánku, který jim čechral vlasy a jejich koním hřívy. Vpravo se vsedě se zkříženýma nohama vznášela nad růžovým keřem jakási žena s klidnou, vyrovnanou tváří, a její prsty tkaly ve vzduchu zářivé světelné vzory, z nichž se linuly sladké, tiché tóny. O kousek dál zahlédli čaroděje a jeho mladého učně; soudě podle světla lucerny společně pracovali na nějakém kouzlu. Ten pohled Seregila zasáhl na citlivém místě, velmi starém, a přinesl s sebou vzpomínky na ohně, splašené koně a hmyz řinoucí se zpod dveří. Seregilova nevysvětlitelná magická neschopnost mu nejednou zachránila život a vyslala ho na dráhu nočního běžce, ale i se všemi selháními byly dny, kdy byl Nysanderovým učedníkem, jedny z nejlepších v jeho životě. Myslel si, že nejlepší i zůstanou, dokud nepotkal Aleka.

Sluhové v červených kabátcích se jim hluboce uklonili a vzali si od nich koně. Seregil s Alekem vystoupali po širokém mramorovém schodišti, vstoupili do rozlehlého atria a přešli po veliké dračí mozaice na podlaze. Vyšli patery schody, sešli do chodby vedoucí k Therově věži a zaklepali. Člověk jen tak nevezme za kliku u čarodějových dveří, dokonce i když je to přítel.

Chvíli se nic nedělo a potom se ozvalo hlasité lupnutí a tlumené zaklení. Vzápětí se dveře rozlétly a Thero na ně zamračeně civěl, hubený, úhledný obličej lemovaný kudrnatými černými vlasy, které vyklouzly z koženého řemínku, svazujícího ostatní do copu na zádech. Páchl kouřem a vypadal neobvykle popuzeně. „Co? Aha, to jste vy? Našli jste to?“

„Samozřejmě.“ Alek vytáhl svazek papírů a zamával jím, zatímco mířili za Therem do dokonale uklizené pracovny, která byla právě v tom okamžiku plná dýmu.

„Doufám, že to nebylo nic vážného,“ řekl Seregil a sedl si na židli u jednoho z dlouhých pracovních stolů. Kromě kouře bylo všechno ostatní – tisíce knih a svitků na policích, nejrůznější magická a astronomická zařízení – na svém místě. Nijak se to nepodobalo pohodlnému zmatku za Nysanderových časů.

„Aspoň mám pořád všech deset prstů.“ Thero se posadil u roztříštěného tyglíku a otevřel balíček. „Přesně jak jsem si myslel. Měli jste nějaké potíže?“

„Ne, dům byl takový, jak jsi popsal.“

„Jistěže. A jaké bylo představení?“

Alek se usadil na stole vedle Seregila. „Vlastně docela dobré. Příště bys měl jít s námi.“

„Mám moc práce.“

„Už celé týdny jsme tě skoro neviděli,“ podotkl Seregil. „Co v tom vedru provádíš?“

„Kromě jiného se pokouším pochopit tohle.“ Thero zvedl píšťalu oo’lu, opřenou o stůl, jednu ze dvou, které mu přinesli z boje s Retha’noi. Byla dlouhá téměř pět stop, zdobená černou značkou ve tvaru dlaně a pásy vzorů, vyřezaných horkým nožem. Na jednom konci byl kruh ze včelího vosku sloužící jako náustek. Thero do něj vtiskl rty, našpulil tváře a zahrál pár pulsujících, bzučivých tónů.

„Začínáš tomu přicházet na kloub,“ řekl Alek. „Ale není to nebezpečné používat ji, aniž víš, co ty zvuky dokážou?“

„Myslel jsem na to, samozřejmě, a při prvních několika pokusech jsem se zavřel za štíty v sesílací místnosti. Zatím se mi ale podařilo jenom naštvat sluhy. Pokud můžu říct, kouzlo musí vycházet ze šamana, který na ni hraje. Oo’lu ho jen usměrňuje. Druhou jsem daroval muzeu Orësky.“

„A jak se ti daří s těmi alchymistovými knihami?“

„Aha, ano. Ty knihy. Kdybyste mi jen přinesli víc než polovinu každého svazku, bylo by to lepší. Některé podrobnosti vytváření rhekara byly ztraceny, ale je tam spousta jiných zajímavých odvarů. Alchymie je opravdu celkem fascinující – ach. Promiň, Aleku.“

„To je v pořádku, Thero. Už je to za mnou.“

Čaroděj se krátce, tázavě podíval na Seregila, ale ten jenom lehce potřásl hlavou.

Thero změnil téma a zeptal se: „Narazili jste na nějaké zajímavé klepy, zatímco jste byli venku?“ Mladý čaroděj byl hlavou tajné výzvědné organizace, známé jako Pozorovatelé, ke které patřil i Seregil, Alek, Seregilův přítel Micum Cavish a teď i Micumova nejstarší dcera Beka, kapitánka královniny jízdy. Byla to odpovědnost už po staletí předávaná z učitele na vyvoleného žáka.

„Zdá se, že královna Phoria odmítla mírová jednání a má v úmyslu hnát Plenimarské až k nim domů,“ odpověděl Seregil.

Thero nadzvedl obočí: „Ví, jak to v Rhíminee doutná se vší tou nouzí a smrtí? Tyhle zprávy se obyvatelům nebudou zamlouvat.“

„Ne, to nebudou. Ale Phoria byla vždycky tvrdohlavá.“

„A dychtivá předčit to, co vykonala její matka,“ přemítal Thero. „Takže co máte vy dva na práci teď?“

„Chystáme se navštívit letní sídlo vévody Relthea, jižně od Cirny,“ odpověděl Alek.

„A návštěvou míníte vloupání? Nebo toho muže znáte ze společnosti?“

Seregil se zasmál. „To sotva. Pohybuje se v mnohem vznešenějších kruzích než my. Znáš ho?“

„Jen trochu,“ odpověděl Thero. „Asi padesátiletý, velmi bohatý, vlivný muž s velkým letním sídlem, do kterého se chystáte, loveckou chatou v horách a vilou v ulici Stříbrného Měsíce. Byl oblíbencem královny Idrilain. Jeho prateta z otcovy strany si vzala jednoho z méně důležitých synů Idrilaininy babičky, takže je tam slabé krevní pouto. Byl přítelem staré královny a říká se, že i jedním z Phoriiných nápadníků, před lety.“

Alek zvedl obočí: „Myslel jsem, že ho neznáš.“

„Loni v zimě hostil v lovecké chatě polovinu dvora a bylo tam i několik nás čarodějů.“

„Na Kliinu žádost?“ zeptal se Seregil s vědoucím úsměvem.

Thero se lehce začervenal, ale nechytil se na návnadu. Seregil a Alek byli nejspíše jediní lidé v Rhíminee, kteří věděli, že se Thero do princezny Klii zamiloval, když byl spolu s ní v Aurënenu jako její osobní čaroděj. Rozhodně to bylo beznadějné, ale Thero dokonce zašel tak daleko, že se jí nabídl do války jako polní čaroděj. Královna Phoria však místo toho nevlastní sestře určila čaroděje sama. Seregil měl podezření, že jsou Therovy city opětovány, ale čaroděj jim to neřekl.

„Byla to velkolepá událost,“ pokračoval Thero. „Byla tam královna, s Korathanem a princeznou Elani.“

„A Klia.“

„Ano, a princezna Klia!“ odsekl Thero a uši mu zrudly. „A co ta vaše práce?“

Seregil se smiloval. „Ten Reltheus je tak trochu neřád. Existují jisté dopisy, které chce jeho bývalá milenka před svatbou zpět a vévoda se je zdráhá vrátit. Nešťastná dáma se pochopitelně obrátila na Kočku z Rhíminee.“

Toto léto byl dobrý čas obnovit jeho pověst. Bylo třeba jen utrousit slovo do správného ucha – a zlato i zprávu do správné ruky – aby si jeden pronajal služby pokoutního, tajemného nočního běžce. Celá léta šlechtici z Rhíminee Kočku zaměstnávali, aby uskutečňovala jejich intriky, krádeže a pochůzky, aniž tušili, že peníze končí v kapse jednoho z nich – teď dvou z nich, od Alekova příchodu před pěti lety. Seregil dokonce naznačil, že i on použil jejích služeb. Nepotřeboval peníze; šlo mu o chuť rizika a Alek po něm toužil stejně silně jako on.

„Z dobrých zdrojů víme, že vévoda bude mimo svou vilu v Cirně,“ řekl mu Alek. „Jeho mladá manželka je tady ve městě, v posledních týdnech prvního těhotenství.“

„Není to člověk, kterému byste se chtěli znelíbit,“ varoval je Thero. „Buďte opatrní.“

„Copak nejsme vždycky?“ zeptal se Seregil.

Thero skepticky zvedl obočí. „Ani v nejmenším.“

Kapitola 2

NOČNÍ PRÁCE

S tenkým dřevěným držadlem světelného kamene mezi zuby si Seregil otřel kapku potu, která mu zvolna stékala po nose, a letmo přehlédl jeden z mnoha dopisů, které našli ve vévodově soukromé studovně, včetně těch ukrytých v zásuvce s falešným dnem. Arcivévodkyně Alaya, vrchní dvorní dáma princezny Elani, byla očividně vévodovou přítelkyní a bez zábran se dělila o jisté zajímavé dvorské klepy. Podle nejnovějšího dopisu si místodržící – královnino dvojče, Korathan – našel dalšího milence, mladého lorda Byrise. Kdysi dávno se té cti nakrátko dostalo i Seregilovi. Korathan měl vždycky rád mladé milence. V dalším dopise psala o muži jménem Danos, říkala, že na něj korunní princezna pohlíží s vřelostí, a těšila se na vévodovy další dopisy.

Na opačné straně velké studovny se ve světle vlastního kamene jako tmavá silueta rýsoval Alek, prohledávající police se svitky a knihami, které zabíraly dvě stěny. Podle vévodovy pomocnice z kuchyně, kterou Alek dříve v toho dne okouzlil v krámku s rybami na trhu v Cirně, byla jejich informace správná: vévoda byl pryč, na návštěvě u přátel na blízkém statku, a ještě několik dní se neměl vrátit.

Bylo už dávno po půlnoci, ale pořád tak dusno, že bylo všechno – pergameny, kožený diář, Seregilova tenká lněná košile – nepříjemně vlhké. Pro tuhle práci si stáhl vlasy dozadu, ale těžce mu visely na záda, takže mu bylo ještě mnohem víc vedro, zatímco se přehraboval zbytkem dopisů. Těžkými sametovými závěsy, lemujícími balkónové dveře, nepohnul ani vánek. Cvrčci cvrkali tak hlasitě, až přehlušili i zvuk příboje, tříštícího se dole o útesy. Začínala ho z toho bolet hlava. Podařilo se mu však najít další zajímavý dopis mezi těmi, co nebyly ukryté. Byl od hraběte Selina, který byl shodou okolností Alekův přítel. Ve stručném vzkazu Selin vévodovi děkoval za večer v herně i dobrou večeři a zval Relthea, aby příští týden povečeřel s ním a jeho matkou.

Alek teď byl na podlaze a zvedal okraje kulatého vlněného koberce, na kterém stál stůl. Po chvíli tiše hvízdl.

„Našels něco?“ zašeptal Seregil.

„Skrýš, se schránkou.“

„Pasti?“

„Ne.“

Seregil slyšel, jak otevírá zámek šperhákem, a potom šustění papíru. Alek natáhl ruku a podal Seregilovi svazek dopisů, převázaných tmavou stuhou. Seregil jeden vytáhl a otevřel ho. Konečně to, pro co přišli. Rychle zkontroloval pár dalších v balíčku, jen pro jistotu. Soudě podle toho, co četl, musel být tajný románek vášnivý; markýza Lania psala velmi názorně a očividně byla do mnohem staršího vévody notně zamilovaná. Nedalo moc práce zjistit, že Laniin nastávající, markýz Deciel, měl s vévodou nejistou dohodu ohledně jakéhosi pozemku. Reltheus chtěl onen pozemek pro sebe a měl v úmyslu dopisy použít, aby Lanii přiměl Deciela přesvědčit. Šlo o typické nekonečné intriky a pózy mezi skalskou šlechtou.

Seregil vytáhl další dopis, aby zkontroloval datum, ale Alek ho náhle popadl za rameno a vystrčil ho ven na měsícem osvětlený balkón. Seregil pochopil, přitiskl se ke stěně za dveřmi a svíral ukradené dopisy, zatímco Alek nehlučně zavřel dveře. Vzápětí se za nimi rozlilo světlo. Někdo mluvil, ale příliš tiše, takže nerozeznávali slova. Ne, byly tam dva hlasy: muž a žena. Spletla se snad kuchyňská pomocnice, nebo se vévoda z nějakého důvodu vrátil domů dřív? Doufal, že se Alekovi podařilo nalezenou skrýš zase zakrýt.

Ať to bylo jakkoliv, byli v pasti. Balkón trčel nad smrtícím srázem nad oceánem. Byl odliv a ze zpěněného příboje čněla skaliska. Kdyby byl příliv, možná by to byl Seregil v nejhorším případě ochotný riskovat, ale stejně by tu pořád byla otázka, jak přimět skočit Aleka. V minulosti pomohlo popadnout ho a hodit, ale Seregil to dělal nerad.

Hlasy uvnitř sílily a zase slábly, přerušované smíchem, a potom získaly zřetelně milostný tón. Alek potřásl hlavou a zvedl ruku s čímsi, co vypadalo jako dopis.

Co je to? zeptal se gestem ruky Seregil.

Alek mu dopis podal. Byl datovaný před deseti dny, pátého dne gorathinu, s pozdravem „Vaše Veličenstvo, nejváženější teto“ a podepsaný „Elani, skalská korunní princezna“. Seregil se podíval na Aleka a spatřil vítězný úsměv. Zazubil se na něj zpět a zvedl palec a ukazováček ve znaku: Dobře!

Samotný dopis nebyl nijak zvlášť zajímavý, jen popis každodenního života mladé dědičky – výcvik šermu a lukostřelby, nový kůň jako dar od markýze Kyrina, lekce s královským sokolníkem, smrt oblíbeného psa, zmínka o dopisu od potenciálního nápadníka, Danose. Tón byl velmi věcný, nesl jen málo stop dívčího nadšení. To Seregilovi připadalo docela smutné, přestože ne překvapivé. Z toho mála, co se o Phoriině pečlivě střežené dědičce dozvěděl, šlo zřejmě o velmi vážnou dívku.

Ale na tom nezáleželo. Co s tím dopisem dělá Reltheus? Seregil si ho znovu pečlivě prohlédl. Písmo vypadalo spíše jako mužské než dívčí, jako rukopis někoho, kdo je zběhlý v krasopisu. To nabízelo několik možností.

Nebyla tu také ani stopa po pečeti, takže to byla buď kopie, nebo padělek, přestože Seregila mátlo, proč by se někdo namáhal padělat tak obyčejný dopis.

Zvuky milování teď značně zesílily, plné sténání a nesouvislých lichotek. Seregil šťouchl Aleka do ramene a sugestivně trhl obočím. Alek obrátil oči v sloup a třásl se němým smíchem.

Milenci došli k čemusi, co znělo jako vzájemně uspokojivé vyvrcholení, a ztišili se do přerývaných vzdechů a smíchu. Šťastný pár, ale kdo to je?

Po několika okamžicích klidu světlo zhaslo a Seregil s Alekem slyšeli, jak se dveře studovny tiše otevřely a zase zavřely. Seregil se sotva stačil zvednout, když se dveře vedle něj rozlétly a na balkón vyšel statný mladík, úplně nahý a očividně spokojený sám se sebou. Došel na okraj balkónu a opřel se o kamenné zábradlí, broukaje si jakousi melodii. Na vévodu byl příliš mladý, a vévodovi dospělí synové z prvního manželství byli pryč, ve válce. Nejspíš sluha, který využil pánovy nepřítomnosti, aby se trochu pobavil.

Seregil sáhl Alekovi na zápěstí, naklonil hlavu směrem ke dveřím a nehlučně vklouzl do potemnělé místnosti. Alek ho vzápětí následoval. Šťastný milovník nic netušil. Teď neměli jinou možnost než použít dveře studovny. Seregil je vedl do tmavé chodby a do ložnice o pár dveří dál, modle se, ať je prázdná. Byla, a páchla zatuchlinou.

Čekali tam a naslouchali u dveří, dokud neuslyšeli, jak šťastný milenec opouští studovnu, a potom vklouzli zpět. Alek hlídal, zatímco se Seregil usadil u stolu, aby opsal dopis princezny Elani. Použil k tomu vévodův jemný pergamen a drahý inkoust. Když byl hotov a dokumenty vráceny do skrýší, pospíšili si dolů po příkrém schodišti pro služebnictvo na konci chodby. Boty jim na ošlapaných dřevěných schodech jenom šeptaly.

U předních dveří byla stráž a u brány další, ale na nádvoří u studny ne. V přádelně se protáhli skrz okénko, kterým by se statnější muž ven nedostal, a seskočili na blátivou zem z dvojnásobné výšky, než kolik sami měřili. Pak už bylo snadné přelézt zeď za studnou a projít podél příkopu k cestě. Ohlíželi se cestou přes rameno, připravení, že propukne vřava, ale sídlo vzadu za ozdobnou kamennou zdí zůstávalo temné a noc až na halasný cvrkot cvrčků tichá.

Seregil Aleka žertem zatahal za cop, spokojený, že se jim podařilo hladce vyklouznout. „Dobře žes zaslechl ty milence, když zamířili k nám. Byla by hanba zkazit jim večer.“

„A nám taky. Domů?“

Seregil si poklepal na košili, za kterou ukrýval dopisy. „Domů.“

* * *

Nalodili se na Nimbus, malou pobřežní obchodní loď, a šest dní potom, co odešli, dopluli zpět do Rhíminee. Ve večerním slunci před sebe loď vrhala mihotavý stín, hladina rušného přístavu se třpytila zlatými odlesky a vysoké útesy nad Dolním Městem zrůžověly. Horní Město, propojené s Dolním křivolakou, stoupající linkou ohrazené Přístavní cesty, korunovalo útesy svými paláci a skvělými trhy, zatímco Dolní Město se rozpínalo dole, kolem ústí širokého zálivu – směsice skladišť, celnic, nájemních a cechovních domů a bezpočtu krčem a laciných bordelů, jejichž zákazníky byli námořníci a kupci.

Alek se opíral o zábradlí vedle Seregila a pozoroval, jak se město blíží. V obyčejném, obnošeném cestovním oděvu nevypadali nijak nápadně – dlouhé lněné košile, zašlé kožené kamaše a boty se skvrnami od soli, dlouhé nože za opasky a vlasy ukryté pod vybledlými slamáky.

Jakmile minuli vnitřní hráz, horký vítr od pevniny k nim přinesl puch Dolního Města. Alek se bezmyšlenkovitě škrábal pod lopatkou, zatímco námořníci skasávali plachty a loď klouzala ke kamennému přístavišti. I bez plášťů měli propocená záda a podpaží. Kvůli roli, kterou museli hrát, aby se dostali do Reltheova domu, už uplynul skoro týden od doby, kdy se pořádně umyli.

„Dal bych cokoliv, kdybych se mohl hned octnout v lázních,“ zabručel Alek.

Seregil se očichal: „Budeme se muset umýt, než nás vůbec pustí dovnitř.“

Jakmile loď přirazila k hrázi, přehodili si rance přes ramena a proklouzli přes zábradlí, dychtiví ztratit se v davu. Tady by je mohl někdo poznat, kdyby se jim dobře podíval do obličeje.

Zatímco spěchali bludištěm stájí a stánků na přístavním trhu, ve vzduchu visel smrad shnilých ryb a zkyslého mléka.

Žebráků tu teď bylo jako much a mnozí z nich byli hrdí lidé, které k žebrotě donutily stoupající ceny, způsobené nekonečnou válkou. Když míjeli stánek s chlebem, vyrazil z něho jakýsi malý chlapec s bochníkem pod paží a pekařovými chlapci těsně za patami. Brzy kluka chytili, srazili ho na zem a kopali do něj, zatímco křičel o milost.

Trvalo jen okamžik, než se seběhl rozhněvaný dav a přišel chlapci na pomoc. Seregil s Alekem přihlíželi, jak dav sráží pekaře i se syny na zem, tluče je a podpaluje krámek.

Když zamířili do relativního bezpečí křivolakých uliček slumu za tržištěm, Seregil smutně potřásl hlavou. „Je zázrak, že město ještě nelehlo popelem.“

Vysoké domy se tady opíraly jeden o druhý jako družní opilci, na okenních římsách se sušilo prádlo a ženy křičely na děti, hrající si dole na špinavé ulici, ať jdou domů, že se stmívá. Metaři tahle místa příliš často nenavštěvovali, odpadky se válely a páchly ve strouhách u cesty.

Děti se k nim rozběhly a žebraly o mince a Alek jim hodil hrst pencí. Nechali děti rvát se o mince a zahnuli za roh do užší uličky, kde velké černé krysy hodovaly na mrtvém psovi. Padala tma, ale Alek na protější straně zahlédl cosi, co vypadalo jako dětské tělo, opřené o vratký plot. I po něm už lezlo pár krys.

„Počkej.“ Přešel k chlapci a sklonil se nad ním, aby si ho lépe prohlédl. Dítě bylo vyzáblé a drobné. Oči mělo otevřené a Alek si myslel, že je mrtvé, dokud si nevšiml, že se hruď pohybuje. Alek ho lehce pohladil po tváři: „Hej, chlapče, copak je?“

Ale dítě kromě dechu nevypadalo živěji než loutka. Oči mělo suché a matné a v koutcích rtů kousky hlíny.

Alek se rozhlédl po holých zdech a prázdných oknech. „Někdo ho tu nechal umřít.“ V téhle části města neměl život valnou cenu, obzvlášť ne život dítěte.

Seregil přikývl. „O pár ulic dál je dalnanský chrám. Tam se o něho postarají.“

Alek dal svůj ranec Seregilovi a vzal chlapce do náručí. Vzápětí si skoro přál, aby to byl neudělal.

Nebyla tu žádná podoba, samozřejmě, ale lehkost hubeného tělíčka Alekovi až příliš připomínala Sebrahna, jeho alchymií zplozené „dítě bez matky“, které nedávno ztratil. Polkl však náhlý nápor bolesti a nic neřekl.

* * *

Chrám byl sotva víc než kaple vtěsnaná mezi dvěma vyššími domy a posvátný háj tvořily jen dvě jabloně. Když Seregil zatáhl za šňůru malého železného zvonku u brány, z úkrytu ve větvích tiše zavrkalo pár ospalých hnědých holubů.

Otevřely jim dvě ženy v hnědých rouchách s bronzovou drysiánskou lemniskátou. Když uviděly chlapce, přívětivé úsměvy se změnily ve starost.

„Milost Stvořitele, další!“ tiše vykřikla vyšší ze dvou žen.

„Právě jsme ho našli ležet v uličce,“ vysvětloval Alek. „Nenahmatal jsem polámané kosti a nemá na sobě žádnou krev.“

Druhá žena natáhla ruce a Alek jí dítě předal. „Dohlédneme, aby netrpěl,“ slíbila.

„Už jste něco takového viděly?“ zeptal se Seregil.

„Párkrát. Myslím, že je to nějaká nová letní horečka.“

„Děkuji ti, sestro.“ Alek, vychovaný jako Dalnan, jí dal stříbrný sester.

„Ať vás oba provází Stvořitelova milost za to, že jste pomohli chudému dítěti.“

Alek sám o chudobě jednu či dvě věci věděl.

Vyšli ze slumu, pronajali si koně – což je stálo trochu přesvědčování vzhledem k jejich oděvu – a vyjeli po Přístavní cestě k velikému Mořskému trhu. Tohle náměstí bylo třikrát větší než přístavní tržiště. Za lepších časů se tu daly najít ryby, oděvy, cukr, koření a stříbrné šperky z Aurënenu i víno ze Zengatu. Zkrátka trochu od všeho, co sem dorazilo zezdola z přístavu. Ale i tady bylo až příliš zřetelné strádání, způsobené válkou. Oděvy, kov a koně bylo obtížné najít a ceny byly vysoké.

Naštěstí tady nahoře vál noční vánek a tahle část města páchla zřetelně méně díky řádné kanalizaci. Přešli město, obešli Podzimní trh a vydali se do změti křivolakých ulic za ním, míříce ke svému skutečnému domovu, solidnímu hostinci na ulici Modré Ryby.

Jelen a vydra byl dvoupatrový dům z kamene a trámů, s příkrou střechou s několika kamennými komíny a dvorem obehnaným kamennou zdí. V krčmě vpředu svítily lampy a bylo slyšet, jak se hosté smějí a zpívají.

„Zdá se, že má Ema dobrý večer,“ řekl Seregil, když zamířili do úzké uličky za hostincem. Našli ji prázdnou a zavedli koně do ní. Seregil vytáhl velký železný klíč a odemkl bránu na konci.

Stáj byla taky prázdná, až na osamělého koně, který pil z dlouhého kamenného žlabu. Čeledín je slyšel přicházet a vyšel z malé místnosti, aby se postaral o jejich pronajaté koně.

Seregil si sundal slamák, protřepal dlouhé vlasy a prsty si je odhrnul z obličeje. „Á, to je lepší!“

Pokračovali za roh, prošli mezi vysokou hromadou dřeva a kamennou studnou a kolem Eminy kuchyňské zahrádky. Když došli ke dveřím kuchyně, přiběhla k nim Seregilova veliká kočka, Ruetha, s mrtvou krysou v tlamě, tak velkou, že táhla hlavu i ocas po zemi. Kočka krysu pustila, třela se jim o kotníky a hlasitě předla, zatímco ji škrábali za huňatýma ušima a na bílé náprsence a hladili ji po dlouhém, makrelově žíhaném kožichu.

„Hodná holka!“ Seregil špičkou boty odstrčil krysu stranou. „Pojď, čiči.“

Ruetha však měla ještě práci se svou krysou a zmizela s ní v trávě na protější straně dvorku, pruhovaný ocas stočený nad zády.

V kuchyni svítily lampy. Na dlouhých stolech leželo zbylé maso, koláče a chléb a mladá kuchyňská pomocnice stála a odháněla od nich mouchy, zatímco ostatní přicházeli a odcházeli s podnosy a džbány pro zákazníky hostince.

Na konci stolu seděla paní Ema a kojila svou holčičku. Malé Tamie už byl skoro rok. Když vešli dovnitř, Ema zvedla hlavu. Se svým manželem Tominem se o hostinec starali. Tomin byl vzdálený příbuzný jejich přítelkyně Magyany a oba manželé byli naprosto spolehliví. Ema vařila a řídila domácnost.

Přivítala je úsměvem, ale nevstala, aby dítě nevyrušila: „Vítejte doma.“

Od jejich poslední návštěvy uplynulo jen několik týdnů – někdy to bývaly i měsíce – ale Ema byla na neohlášené příchody a odchody zvyklá a nikdy se nevyptávala kromě nevyhnutelného: „Máte hlad? Máme jen čočkovou polévku, ale je k ní vařený pórek ze zahrady.“

„Nedělej si starosti. Půjdeme zase ven,“ řekl jí Alek.

Snad jim později nabídne něco k jídlu Thero. Ema byla dobrá duše, ale měli na ní raději diskrétnost než vaření, které bylo při nedostatku potravin ještě horší než obvykle. Alespoň dnes nevařila solenou tresku s cibulí ani nenakládala řepu – z těch pachů se Seregilovi dělalo nevolno.

Alek přinesl z nádrže vědro vody, zatímco Seregil zapálil svíčku, aby si posvítili na schodiště, vedoucí do skladu v prvním patře. Tajný panel v protější stěně odhalil úzké schody, které vedly do jejich pokojů. Thero často měnil hesla k ukrytým glyfům, které jim hlídaly přístup.

„Scera,“ řekl Seregil u prvního – aurënské slovo pro „chlad“. Vždycky užíval faieská slova, protože soudil, že pro Skalana, který by se tady nachomýtl, by bylo těžší je uhodnout. Jen jednou za ochrany někdo pronikl, když tu ještě stával Kohoutek, a výsledky byly tragické. Současná hesla byla v letním vedru jen zbožná přání.

„Por.“ Sníh. „Taka.“ Studená voda. „Ura teshil.“ Mizerný bastard.

Když došli k odpočívadlu, vyslovil poslední. „Temi.“ Led.

Velký obývací pokoj byl horký a zatuchlý. Vlastně tu byla okna, ale ukrytá Therovými kouzly, takže byla zvenčí neviditelná, dokonce i když Alek otevřel okenice, aby sem pustil aspoň trochu průvanu. Seregil zapálil svíčkou několik lamp a odnesl vědro do ložnice na opačném konci pokoje.

Od jara tu bývali jen zřídka. Vrstva prachu ležela na pracovních stolech pod východním oknem, na starých prostěradlech, halících pohovku a jídelní stůl, na svazcích dopisů, zámcích, schránkách na šperky a podivnostech na mramorové krbové římse, zahrnujících i tři plenimarské otrocké obojky, z nichž jeden byl pro dítě.

Alekovo srdce znovu sevřela bolest. Dvě připomínky za jediný den, a za tuhle si mohl sám. Nepochyboval, že je malému rhekaru mezi Hâzadriëlfaiei lépe – nikdo mu neublíží a ani ono nikomu neublíží – ale ztráta byla ještě čerstvou, bolestnou ránou v Alekově srdci. Pohled na obojek a na malý prýmek stříbřitě bílých vlasů vedle něj udržoval ránu otevřenou, ani s jedním se však nedokázal rozloučit.

„Aleku?“ Seregil, už do pasu svlečený, se vykláněl ze dveří ložnice, zarámovaný zlatavým světlem lampy. Alekův výraz musel prozrazovat, nač myslí. „Neměli bychom je aspoň uložit stranou, talí?“

„Ne.“ Alek se přinutil k úsměvu a zamířil do ložnice. Ještě cestou si přetáhl přes hlavu potem nasáklou košili a pak se usadil na širokém lůžku se sametovými závěsy, aby si zul boty a stáhl páchnoucí ponožky.

Seregil naplnil umyvadlo z vědra a rychle, ale důkladně se vydrhl.

Alek čekal a bezděčně přitom počítal různé Seregilovy jizvy; důvěrně je znal. Otisk prokletého disku přímo nad hrudní kostí – ta věc je oba málem stála život – byl zakrytý kouzlem. Alek měl otisk téhož disku vypálený na dlani levé ruky. Po ránách, které jeho samotného zabily a málem stály život i Seregila, však nebylo ani stopy – díky Sebrahnovi.

Seregil se otočil a zachytil jeho pohled: „Co se děje, talí?“

Alek jen zavrtěl hlavou.

Seregil vymáchal flanel a vykroutil ho, a potom jemně umyl denní prach z Alekovy tváře a krku. „Teď ty,“ řekl, políbil ho na temeno a přehodil mu mokrý ručník přes rameno.

Když vypadali oba jakž takž slušně, vydali se do Domu Orësky.

* * *

Vyšly hvězdy, a když procházeli Podzimním trhem a Šlechtickou čtvrtí k Domu Orësky, bylo už dost chladno, aby lehké pláště a nasazené kapuce nevzbuzovaly pozornost.

„Pánové!“ Když procházeli atriem, Therův sluha Wethis na ně zamával z jednoho mezaninu a spěchal dolů po schodech, aby je přivítal. „Je nahoře.“ Zastavil se v uctivé vzdálenosti a Seregil viděl, jak nepatrně nakrčil nos, přestože byl příliš zdvořilý, aby něco řekl.

Seregil se na něj chápavě zazubil. „Nejdřív koupel, řekl bych.“

„Dám mistru Therovi vědět, že jste tady.“ Wethis se uklonil a vrátil se cestou, kterou přišel. Věděl, že Seregil průvodce nepotřebuje.

Koupelna bylo slabé slovo. Klenutá místnost byla větší než celý Jelen a vydra. Uprostřed byl usazený široký osmiúhelníkový bazén, lemovaný červenými a zlatými dlaždicemi, a čtyři zlacení mramoroví gryfové do něj chrlili proudy horké vody. Kolem bazénu byly jednotlivé vany, zapuštěné v podlaze, a každá měla vlastní vybavení a sluhu. Na stěnách zářily fresky zobrazující nymfy a mořské tvory.

Nejprve využili samostatné vany, Alek s ručníkem cudně omotaným kolem pasu, a potom si šli zaplavat do bazénu s gryfy. Seregil šťastně splýval na zádech a vlasy se mu vznášely kolem hlavy jako tmavá svatozář, když najednou otevřel oči a uviděl Thera, jak na něj hledí se suchým úsměvem. „Zpola jsem čekal, že se tady usídlíš natrvalo.“

„Uvažuji nad tím.“

„Nepředpokládal jsem, že vás znovu uvidím tak brzy.“

„Ale vím, že nás vidíš rád,“ řekl Seregil.

„Obzvlášť proto, že jsme ti přinesli dárek,“ řekl Alek, který k nim připlaval z druhé strany.

„Opravdu? Jak milé. Povečeříte se mnou?“

Seregil se zazubil: „Už jsi někdy viděl, že bychom odmítli jídlo zdarma?“

„Tak tedy až budete hotoví.“

* * *

Zdráhavě opustili bazén, a když se osušili a oblékli, vystoupali po pěti řadách schodů k východní věži. Wethis je uvedl dál a nasměroval dolů, kde na ně v obývacím pokoji čekala lehká studená šťavelová polévka, sýr – v těchto dnech vzácnost – a sladký kořeněný chléb. Mladý čaroděj přivolal lusknutím prstů sněhem pokrytou láhev vína ze svých zásob na hoře Apos. Některé věci se nezměnily ani s válkou.

„Nejdřív to nejdůležitější,“ řekl jim, když se usadili k jídlu. „Mám pro vás dopis od Beky Cavishové.“

„Od Beky!“ vykřikl Alek. „Proč jsi to neřekl hned?“

Thero zvedl obočí. „Řekl jsem to hned. Dorazil spolu s dopisem, který mi poslala Klia.“

„Posílá ti teď hlášení z fronty?“ Alek se Seregilem si vyměnili vědoucí úsměvy.

Thero si poznámky nevšímal a nerozhodl se podělit o obsah svého dopisu, až na to, že podle Klii byly boje tuhé a na Folcwine zajali značnou zásilku zlata. Thero přešel ke skříňce na protější straně pokoje, vytáhl zapečetěný čtverec pergamenu, na němž byla vpředu napsaná jejich jména, a podal ho Alekovi. „Byl tam i jeden pro její rodinu. Poslal jsem ho do Vodního Luhu po sluhovi.“

Seregil nahlížel Alekovi přes rameno, zatímco Alek rozbaloval dopis a četl Bečiným skloněným písmem sepsané zprávy o bitvách, které tohle léto zatím vybojovala, a o nájezdech, které se svou proslulou turmou Urghazi podnikla na území nepřítele. Její aurënský manžel Nyal se mezi nimi osvědčil a sloužil jako zvěd.

„Je datovaný skoro před měsícem,“ podotkl Alek. „Za měsíc se toho může hodně stát. Nepředpokládám, žes na ni seslal čarodějovo oko?“

„Dobře víš, že je to nemožné, když nemám ponětí, kde je,“ odpověděl čaroděj. „Ale co vy dva? Měli jste dobrý lov?“

„Velmi dobrý,“ řekl Seregil. „Ačkoliv jsme byli při práci vyrušeni.“

„Vyrušeni? Myslíš málem přistiženi?“ zeptal se Thero.

„Dva ze služebnictva se tam vkradli, aby měli chvilku soukromí.“

„K čemu?“

„K sexu,“ objasnil Seregil.

„Aha. No, vévoda teď nejspíš míří zpátky do města. Vévodkyně Palmani porodila dřív, než se čekalo – syna. Takže co jste našli?“

Seregil mu nejdřív dal kopie dopisů od Alayi.

„Ovdovělá dvorní dáma korunní princezny?“ překvapeně se zeptal Thero. „Neříkejte mi, že jste arcivévodkyni podezírali z nějaké neloajality k princezně Elani?“

„Nikdy mi nepřipadala jako takový druh intrikánky,“ řekl Seregil.

„Ty ji znáš?“

„Potkal jsem ji, když jsem byl u dvora. Kdykoliv mě zahlédla, štípala mě do tváře a dávala mi cukroví, ale pochybuji, že si mě po těch letech pamatuje.“

Thero přelétl dopisy. „Hm. Alespoň nic zrádného.“

„Ale to nejlepší jsem si nechal na konec.“ Seregil mu podal dopis od Elani.

Thero se na něj tázavě podíval a potom začal číst. Když si uvědomil, co to je, široce rozevřel oči.

„Mysleli jsme, že je to trochu divné, aby měl vévoda v pracovně v tajné skrýši pod kobercem schovaný osobní dopis od korunní princezny královně,“ řekl Alek.

„Vskutku,“ odpověděl Thero a zamračil se. „Co s ním může zamýšlet?“

„Těžko říct. Ale to, co jsme viděli, vypadalo jako kopie,“ řekl mu Seregil.

„Takže ji musí mít od někoho, kdo má přístup do jejích soukromých komnat. Samotná Alaya by se mohla k Elanině korespondenci dostat nejsnadněji, a podle toho, co jste našli, je s vévodou očividně v kontaktu.“

Seregil si nalil další pohár výborného vína. „Ale písmo vypadalo spíš jako od dvorního písaře. Nevíš náhodou, kdo slouží Elani?“

„Nemám ponětí.“

„To je škoda. Ale otázka zůstává: proč by byl takovýto dopis pro Relthea zajímavý?“

„Možná kvůli zmínce o Danosovi.“

Seregil zamrkal: „Ty víš, kdo je ten Danos?“

„Jistěže. Je to nejstarší syn vévody Relthea. Myslím, že vévoda chová naději, že si ten mladík získá srdce korunní princezny. Strávili spolu spoustu času. Má věk na ženění a ona bude za chvíli taky dost stará na vdávání.“

„No, ale stejně se mi zdá poněkud nečestné krást Elaniny dopisy,“ podotkl Alek.

„Rád bych, abyste mi o tom vy dva zjistili víc. Co můžete dělat?“

„Náhodou máme společného přítele, mladého vévodu Selina,“ odpověděl Seregil.

„Bude na mém večírku,“ řekl Alek. „Mezi Reltheovou korespondencí byl i dopis od něj. Očividně jsou s vévodou přátelé.“

„Což vypadá trochu zvláštně, když uvážíme rozdíl ve věku, bohatství i postavení,“ dodal Seregil. „Zdá se, že jejich přátelství začalo, když Reltheus začal navštěvovat Alayiny salóny. Selin byl už předtím rodinný přítel. Jeho matka si byla s arcivévodkyní blízká.“

„Takže si myslíte, že se Reltheus pokouší najít si cestičku zpátky do užšího kruhu dvořanů?“ zeptal se Thero.

„Je snazší vetřít se do přízně staré ženě a dívce tak mladé, že by mohla být jeho dcera než samotné hrozivé královně,“ odpověděl Seregil a pokrčil rameny.

„To je jistě možné. Zjistěte, jestli se dokážete dostat do okruhu Alayiných známých.“

Alek natáhl ruku přes stůl a poklepal na dopisy. „A co s Reltheem?“

„Žije na ulici Stříbrného Měsíce, nedaleko od vévodkyně. Mělo by pro vás být snadné dohlédnout na něj a zjistit, s kým se stýká.“

„Postaráme se o to.“

„A kdy se vy dva hodláte znovu objevit ve společnosti?“

„Ne dřív než jeden večer před oslavou,“ odpověděl Seregil.

„Víš, že tu oslavu nepotřebuji,“ řekl Alek. Zdálo se, že to říká posté.

„Ale potřebuješ,“ odsekl Seregil a ušklíbl se. „A dává nám to čas poctít vévodu návštěvou.“

„Myslíš vloupat se k němu?“

„Jistěže.“

„Myslíš, že máme něco říct princi Korathanovi, Thero?“ zeptal se Alek.

„Nejdřív bych raději věděl, o co doopravdy jde. Dokud nebudeme mít víc důkazů, chci, aby to zůstalo záležitostí Pozorovatelů.“ Thero jim znovu dolil poháry. „Budou na tom večírku i Cavishovi?“

„Ano.“

Čaroděj se usmál. „Bude pěkné je zase vidět. Jaká škoda, že je Magyana v Sarikali. Bude litovat, že ho zmeškala. Takže co budete vy dva dělat, když se zrovna nebudete vloupávat do domů nebo plavat v mé koupelně?“

„Obvyklou drobnou práci, nejspíš,“ řekl Seregil, zatímco se zvedali k odchodu. „Ačkoliv teď, když je tolik šlechticů mimo město, má Kočka víc zakázek z domů rozkoše než ze Stříbrného Měsíce.“

„To mě nepřekvapuje. Mimochodem, Seregile, vylepšoval jsem to translokační kouzlo, které ti dělá takové potíže. Rád bych ho vyzkoušel, abych zjistil, jestli se ti z něj pořád dělá tak hrozně špatně.“

„Jindy. Nerad bych přišel o tu skvělou večeři,“ řekl mu Seregil a spěchal ke dveřím.

„Zbabělče!“ zavolal za ním Thero.

„Sadisto!“ se smíchem odsekl Seregil.

Kapitola 3

BEKA CAVISHOVÁ

Beka Cavishová se skrčila v hlubokém stínu mohutného dubu a svázala si nezkrotné rusé vlasy koženou šňůrkou. Syra, která byla dnes na výzvědách spolu s ní, udělala se svými tmavými vlasy totéž. Nebo měla Beka z nezřetelného stínu ve tmě alespoň ten dojem. Bylo šero a lehká mlha a Beka svou společnici viděla jen proto, že věděla, kam se má dívat.

Proniknout tak blízko k plenimarskému táboru bylo ošemetné; měsíc se blížil k úplňku a bukvice pod vojenskými botami nešikovně šustily a křupaly. Beka svému aurënskému manželovi záviděla schopnost pohybovat se téměř nehlučně a přála si, aby tady byl, přestože i Syra byla zkušený zvěd. Naštěstí nesvítily hvězdy, které by mohly jejich pohyby prozradit.

Skrze stromy a mlhu odsud rozeznávaly nepřátelské hlídkové ohně, roztroušené po mycenské pláni, a slyšely, jak se vojáci smějí a zpívají. Ani banda nájezdníků by nedělala takový kravál. Musí jich být tolik, že si nedělají starosti s útokem.

Samozřejmě, po obvodu budou rozmístěny stráže. Syra i ona byly ozbrojené, pro případ, že by v lesích na někoho narazily, ale byla by to bezpochyby smůla, protože mrtví nebo pohřešovaní vojáci by mohli Plenimarské varovat a odhalit přítomnost Skalanů ani ne dvě míle odsud.

Nechaly koně uvázané na opačné straně dlouhého lesíka, protože věděly, že se zvuk nese i skrz stromy. Byla to dlouhá cesta, a pomalá. Došly na kraj lesa a Syra pomohla Bece nahoru na dub. Vyšplhala výš a počítala nepřátelské strážní ohně, rozprostírající se před ní, roztroušené jako zářivé květy v moři mlhy. Bylo jich víc než padesát. Za táborem stály čadící pozůstatky jakéhosi nešťastného statku a stáje a za nimi klíčový brod, který královna Phoria přikázala své nevlastní sestře za každou cenu získat. Teplý noční vánek přinášel šumění vody.

„Kolik, kapitánko?“ zašeptala Syra aurënsky, když Beka znovu sešplhala dolů. Nyal ten jazyk Beku i ostatní vojáky z turmy Urghazi naučil, když byli v Aurënenu, a používali ho na poli, když je mohl zaslechnout nepřítel.

„Tři sta. Možná víc,“ zamračeně odpověděla Beka.

Princezna Klia měla sotva třetinu. Královnina jízdní hlídka utrpěla těžké ztráty stejně jako všechny ostatní regimenty. Před několika měsíci královna odmítla nabídku plenimarského nejvyššího pána na příměří a v poli byli mnozí, které to zklamalo. Navzdory nedávným válečným úspěchům docházelo k dezercím.

„Podíváme se blíž?“ zašeptala Syra.

Beka se zazubila: „Co myslíš?“

Dokud to šlo, držely se lesa a ve světle ohňů zahlédly několik siluet hlídkujících vojáků. Po chvíli se však okraj lesa nepříhodně stočil dál od tábora. Neměly na vybranou, musely se vydat přes otevřené prostranství.

Vlnící se tráva byla pošlapaná Plenimarskými. Takto zblízka Beka slyšela noční frkání stáda koní a v teplém letním větru cítila jejich pach. Takže přinejmenším část plenimarských sil tvoří jízda.

Beka přitiskla rty k Syřinu uchu. „Zjisti, kolik jich je, a pak se setkáme u vyhlídkového dubu.“

Syra zasalutovala a bezhlesně zmizela do mlhy.

Beka obcházela tábor, dokud se nedostala na dohled k většímu stanu, a potom se připlazila po břiše těsně k hranici dosahu světla planoucího strážního ohně před ním. Blíž nemohla, bylo tam příliš mnoho stráží, ale rozeznala před stanem dvě žerdi se standartami: jednu jezdeckou a jednu pěchotní. Vyslala tichou děkovnou modlitbu k Sakorovi, že tu nebyli žádní obávaní plenimarští námořníci. Několikrát proti nim bojovala, a pokaždé to byl surový boj. Měli ohavný zvyk mučit zajatce, včetně toho, že jim přitloukali ruce k prknu položenému přes záda. A jejich zacházení se zajatými ženskými vojáky bylo – horší.

Samozřejmě, ne všichni plenimarští vojáci byli takoví. Zkřížila meč s mnoha čestnými důstojníky a jejich vojáci nebyli o nic horší než jakékoliv skalské jednotky. A všichni měli za cíl vítězství.

Nějakou chvíli tam zůstala v naději, že se ukáže velitel, ale tábor spal. Nakonec se vzdala, odplížila se pryč a zjistila, že už na ni Syra čeká.

„Myslela jsem, že jsem vás ztratila,“ zašeptala jezdkyně.

„Cos našla?“

„Koně aspoň pro dva oddíly.“

„Zatraceně!“

„Přesně to mě taky napadlo, kapitánko.“

* * *

Když se vrátily zpět ke skalským liniím, do úsvitu zbývalo ještě pár hodin. Syra hvízdla, aby varovala hlídku, a když k nim došli, dala identifikační znamení.

„Jak to šlo, kapitánko?“ zeptal se desátník Nikides.

Beka potřásla hlavou. „Byla to práce jako stvořená pro nás.“

Tábor už procital a zelenobílé tabardy jezdců působily v ranní mlze přízračně. Nechtěli riskovat, že kouř jejich kuchyňských ohňů přivane až k nepříteli, a tak jedli studené příděly.

Když procházela kolem jednotky kapitána Danose, mávl na ni. Seděli v malých hloučcích na orosené trávě se studeným hovězím a ukořistěným sýrem. Touto částí Myceny se letos v létě dvakrát provalily obě armády; moc už toho k vydrancování nezůstalo.

Beka se usmála a oplatila mu pozdrav. Danos, vysoký, ramenatý a pohledný, byl dobrý bojovník a stejně schopný důstojník jako ostatní pod Kliiným velením. Byla hrdá, že ho může nazývat přítelem.

„Běž se najíst, jestli něco najdeš,“ řekla Syře. Ve vlastním břiše jí kručelo hlady. „Já podám Klie hlášení.“

„Uvidím, jestli se mi podaří najít nějaké maso, které ještě nezezelenalo,“ se smíchem odvětila Syra.

Princezna Klia jakožto velitelka Královniny jízdní hlídky velela švadroně – polovině regimentu – pod generálem Morausem. Když po nečekaném návratu z Aurënenu nedostala generálovo místo, bylo kolem toho dost řečí. Moraus byl schopný muž, ale Klia už také předvedla, jak je v poli dobrá, a navíc byla královnina příbuzná. To jen posílilo klepy o zlé krvi mezi sestrami, ale nikdo nemohl říct, že by Kliu slyšel, jak si stěžuje.

U dveří stanu hlídkovali dva muži kapitána Danose, a když Beka vešla, zasalutovali jí. Stan byl uvnitř rozdělený na dvě místnosti; tuhle, dost velkou pro stůl s mapami a shromáždění velitelčiných důstojníků, a menší místnost za plátěnou stěnou, kde Klia spala – když spala, což v těchto dnech nebylo příliš často.

Klia a její vojenský pobočník a přítelkyně majorka Myrhini snídaly v přední místnosti stejné příděly jako ostatní vojáci. Bece poskočilo srdce, když viděla, že s nimi je i Aurënfaie – její Aurënfaie, jak o něm ráda přemýšlela – mrštný a pohledný, v obnošených kamaších a kožené vestě.

Přestože neměl sen’gai svého klanu, nebylo možné nepoznat, kdo je. Měl dlouhé, tmavé vlasy, jemné faieské rysy, a živé, oříškově hnědé oči se nepodobaly očím žádného Skalana. Byl to statečný muž, tady uprostřed války, která nebyla jeho vlastní. Plenimarští námořníci zacházeli se zajatými ženami krutě, ale s faiei ještě daleko hůře. Ty, které nakonec nezabili, posílali na lodích do Plenimaru jako otroky. Beka slyšela příběhy o faieích, kteří se raději nabodli na vlastní meč, než aby upadli do zajetí. Bylo to o to těžší, že se s Nyalem během boje často ocitali daleko od sebe; protože byl její manžel, nemohl podle předpisů sloužit pod ní, a tak byl místo toho zvědem pro celou jednotku a často pracoval s Danosem nebo přímo pro Kliu. Už to bylo skoro týden, co ho naposledy viděla.

Když ji spatřil, usmál se a koutky oříškově hnědých očí se mu nadzvedly; viděla, že se mu ulevilo stejně jako jí. Nyal neměl oficiálně žádnou hodnost, byl jen zvěd, ale v poli mu velela přímo Klia. Bece i jemu nějaký čas trvalo, než si na to zvykli. V zimě spolu žili jako manželé, ale tady v poli byli po většinu času sotva víc než vojáci ze stejné jednotky.

Beka pozdravila Kliu a přitiskla si pěst na hruď své bojem pošramocené tabardy.

„Dobré ráno, kapitánko,“ řekla Klia. „Pojď se k nám připojit. Musíš mít pořádný hlad.“

„Děkuji, velitelko.“ Beka si přitáhla židli a vděčně ukončila noční půst. Přestože bylo maso nasolené, trochu páchlo, ale měla takový hlad, že jí to bylo jedno.

Klia vypadala, jako by několik dní nespala. Měsíce neustálých bojů ji připravily o část krásy. Tvář měla opálenou sluncem a pod tmavými vlasy vyhublou a lněná košile na ní visela volněji, než když se na jaře vraceli do války. Myrhini, starší z nich dvou, nevypadala o nic lépe. Beka předpokládala, že ani ona sama na tom není dobře.

„Jaké máš hlášení?“ zeptala se Klia.

„Odhaduji sílu nepřítele na nejméně tři stovky, velitelko. Polovina je jízda a zbytek pěší.“

Klia nadzvedla obočí: „Ty odhaduješ? Neříkej mi, že ses tam zase vydala osobně?“

„Byla jsem na řadě, velitelko,“ odpověděla Beka. Bylo věcí cti jít do stejného nebezpečí jako její jednotka. Na oplátku ji jezdci následovali ohněm i peklem. Klia taky neměla co mluvit. Když postupně stoupala důstojnickými hodnostmi, dělala totéž a ti, kdo pod ní sloužili, ji stejně respektovali.

Klia si znovu kousla hovězího a hleděla na pošlapanou trávu, sloužící jako koberec. „Musíme dobýt brod, než dorazí Phoria. Pokud ho ovládneme, královnino vojsko může během několika dnů postoupit až k Folcwine. A kdybychom získali jeden z hlavních brodů tam…“ Oči jí při té vyhlídce zazářily. „Pak bychom konečně mohli dostat regiment nejvyššího pána.“

Beka sdílela velitelčino obezřetné nadšení. Poprvé po letech se před nimi třpytila možnost vítězství.

„Můžeme dostat koně lesem?“ zeptala se Myrhini.

„Neradila bych to,“ odpověděla Beka. „Stromy jsou tak husté, že bychom se museli roztáhnout a nadělali bychom tolik hluku, že by nás Plenimarští slyšeli přicházet.“

„Pokud koně půjdou u kraje lesa, nebude to dál než míli, a skončí blízko okraje nepřátelského tábora,“ řekl Nyal.

„Máš představu o rozložení jejich tábora, Beko?“ zeptala se Myrhini.

„Ve tmě se to nedalo říct jistě, ale myslím, že mají stany postavené v řadách, kus od stromů, zhruba do čtverce.“

Beka přešla ke stolu s mapami, vzala voskovou tabulku a rydlo a načrtla tábor, s vypáleným domem a břehem Stříbrné řeky. „Jsou uzavření mezi stromy a řekou, velitelko, a koně jsou ustájení tady, na severním okraji. Kdybychom je zatlačili k řece, neměli by na vybranou a museli by se rozprostřít do tenčí linie.“

Klia nad tím chvíli uvažovala a potom přikývla. „Chci, abys provedla svou jednotku pěšky tady lesem. Pošli turmu Urghazi, ať rozežene nepřátelské koně, než se k nim Plenimarští dostanou. Já vezmu kapitánku Anri a Danosovy jezdce kolem lesa z jihu, v sedlech. Nyale, chci, abys byl se mnou.“

„Ano, velitelko.“ Nyal se s lítostí krátce podíval po Bece. Znovu odděleni.

„Myrhini, vydej povely. Vyrážíme ihned,“ rozkázala Klia. „Beko, Nyale, můžete jít.“

Beka vděčně přikývla; Klia byla náročná, ale nebyla nelaskavá.

Venku vzal Nyal její ruce do svých: „Doufám, že nám Plenimarští opatří dobrou večeři.“

Beka se přinutila k unavenému úsměvu. Žádný z nich nikdy neřekl sbohem ani se nezmínil o velmi reálné možnosti, že každé loučení může být poslední.

Když byli s Kliou umístění v Aurënenu, bylo to pro ně snadné. Několik dalších vojáků z turmy si našlo faieské milence; neexistoval žádný předpis, který by to zakazoval, a podobné vztahy byly ve skutečnosti podporovány. Děti se smíšenou krví mohly zdědit něco z faieské magie – a ve Skale čarodějové řídli. V Domě Orësky každoročně ubývalo nově představovaných dětí s talentem.

Ne že by Beka toužila po dětech. Ještě ne. Milovala Nyala celým srdcem, ale žila, aby sloužila Klie. Nyal to chápal a vyřešil problém tak, že se jim při návratu do Skaly nabídl jako zvěd. Beka se za pohledného faie provdala v domě svých rodičů na Vodním Luhu a potom se s ním na jaře vrátila k vojsku, k velkému matčinu zklamání. Otec ji chápal lépe. Měli s Micumem stejně neklidného ducha. On měl Seregila, Aleka a Pozorovatele; ona měla jízdu.

Nyal se naklonil a políbil ji, bez ohledu na to, jestli se stráž dívá, nebo ne. „Dobrý lov, milovaná.“

„Tobě taky, lásko.“

Když Beka odcházela, aby shromáždila své jezdce, cítila na sobě jeho pohled, ale odolala touze ohlédnout se.

Kapitola 4

ALEK SE TROCHU PROCVIČUJE

Vévoda Reltheus – vysoký, nápadný muž se stříbrem prokvétajícími vlasy – je udržoval v činnosti. Během první noční hlídky Seregil vylezl na zadní zeď, ale dům byl příliš dobře střežený, zepředu i zezadu.

„Vypadá to, že se budeme muset dostat dovnitř hlavním vchodem,“ zamumlal.

„Doufám, že nám s tím pomůže náš přítel Selin,“ řekl Alek.

Vévodův dům měl jen jeden hlavní vchod, který bylo snadné sledovat, a během příštího týdne přicházel a odcházel v civilizovaných hodinách – několikrát do Paláce, jak se zájmem zaznamenali. Často byl venku i večer – bez manželky Palmani, která ještě odpočívala v šestinedělí – navštěvoval přátele a salón arcivévodkyně Alayi. Ne zrovna milující manžel a otec, strávil několik večerů v hernách v ulici Světel a tu a tam navštívil i nevěstince. Podle toho, co viděli, se zajímal výhradně o ženy, včetně plavovlásky v domě jejich přítelkyně Eirual.

Seregil a Alek se střídali ve sledování, převlečení za žebráky nebo dělníky. Tady ve městě, kde je znali, bylo příliš riskantní pokoušet se spřátelit se služebnictvem, a tak se museli spokojit se sledováním zpovzdálí a čekat na svou příležitost.

* * *

Ulice Stříbrného Měsíce byla nejvýstavnější třída ve městě, stál na ní královský palác i vily nejpřednější šlechty. Alek zrovna hlídkoval v přestrojení za jednorukého žebráka, když uviděl odjíždět kočár a v otevřeném okně zahlédl vévodovu tvář. Místo k ulici Světel však kočár zamířil na západ.

Sledovat ho bylo snadné. Den byl opět dusný a mnozí šlechtici byli venku na vzduchu v kočárech, na koňských hřbetech nebo pěšky. Hustá doprava byla pomalá.

Alekův špinavý, ovázaný obličej a prázdný pravý rukáv přitáhl několik znechucených i lítostivých pohledů, ale nikoho nepřekvapil, žebráci byli běžní ve všech částech města. Vlasy měl pečlivě schované pod zašlým šátkem.

Když kočár odbočil do Smaragdové ulice, málem vévodu ztratil. Vrhl se přes ulici a jen tak tak se přitom vyhnul pošlapání bandou opilých jezdců, ale podařilo se mu udržet kočár v dohledu, dokud nezahnul k vyřezávané bráně jedné z větších vil, jedné, do které Relthea předtím neviděli vcházet.

Brána zůstala otevřená, ale hlídalo ji několik ozbrojenců v zelených livrejích. Alek pár minut počkal a potom dokulhal k bráně a natáhl dřevěnou žebráckou misku: „Penci mrzákovi, laskaví pánové?“

Jeden z nich vytáhl pár mincí a hodil mu je do misky. „Běž, kluku.“

„Stvořitelovu milost, pane. Čí je tenhle krásný dům?“ zeptal se Alek. „Dávají milodary? Třeba kůrky z kuchyně?“

„Markýz Kyrin se nebude otravovat s takovými, jako jsi ty!“ řekl mu druhý strážce. „A běž už, než na tebe vezmu obušek.“

„Udeřit žebráka nosí smůlu,“ řekl ten laskavý.

„Ještě větší smůlu by přineslo, kdyby markýz přistihl tohohle kluka, jak se potlouká u vchodu. Běž, kluku, mazej!“

Spokojený Alek se jim podlézavě uklonil, odkulhal na opačnou stranu ulice, usadil se u stromu a čekal, až se trochu setmí, aby se mohl podívat blíž. O Kyrinovi byla zmínka v dopise princezny Elani. Posadil se na zem, postavil před sebe misku a začal se pomalu kolébat dopředu a dozadu a drmolit svůj žalostný příběh.

„Pro milost Stvořitele, dobří lidé, penci pro mrzáka,“ kňučel a odvracel oči, aby ho náhodou neprohlédl někdo známý. Většina lidí si ho nevšímala, ale někteří se zastavili a hodili mu do misky jednu nebo dvě mince.

Nebyl jediný, kdo žebral mezi boháči; toto léto jich tady bylo víc, než jich kdy dřív ve městě viděl. Půl tuctu dalších otrhaných lidí se opíralo podobně jako on nebo se potulovalo davem s miskou v ruce. Jakýsi muž s vpadlýma očima, nesoucí na rameni chlapce, který na tom byl stejně, prošel kolem Aleka a kývl na něj. Někteří bohatí byli k těmto nešťastníkům štědří; jiní prostě odvraceli zrak nebo hleděli skrz žebráky, jako by tam vůbec nebyli. Jak Alek brzy zjistil, takoví jako on tady rozhodně nebyli vítáni.

Než si vyžebral dost na laciné jídlo, hrubé ruce ho zvedly na nohy a on se ocitl mezi pěti muži v modrých kabátcích Městské hlídky. Jeden z nich přejel Alekovi rukama podél boků a odporně se ušklíbl, když nahmatal Alekovu naprosto zdravou ruku, ukrytou pod špinavou sedláckou halenou.

„U Plamene, podívejme se, co tady máme,“ prohlásil strážce tak nahlas, aby ho dobře oblečení kolemjdoucí slyšeli. Pár se jich dokonce zastavilo. Byla mezi nimi i lady Mallia, jejich dobrá přítelkyně, držící se za rámě jakéhosi plavovlasého šlechtice, kterého Alek nepoznával. Alek držel hlavu skloněnou a srdce mu v hrudi divoce tlouklo.

Modrokabátník rozerval Alekovi košili a vytáhl mu paži ven. „Víš, jaký je trest za falešné žebrání, kluku?“ zeptal se a ostře jím zatřásl.

„Smilujte se, ctihodný pane!“ zamumlal Alek.

„Dvacet ran bičem ve Věži,“ sdělil mu jeden z dalších modrokabátníků, jako by to Alek nevěděl. „A pranýř. Podívejme se, co tady máme.“

Sáhl k obvazu, který Alekovi zakrýval skoro polovinu tváře. Mallia přihlížela s očividným soucitem a cosi šeptala muži vedle sebe. Jeden z modrokabátníků stále držel Aleka za paži. Další čtyři ho svírali mezi sebou, a většina z nich byla mnohem vyšší a těžší než on. Než se však ten, který se mu natahoval k tváři, dotkl obvazů, Alek se mu vykroutil, prudce se přikrčil a ve výšce kolen prorazil mezi dvěma zaskočenými muži ven. Jeden ho stačil popadnout za vlající košili, ale zbytek bočního švu povolil a Alek se bez košile hnal večerním davem a kličkoval přitom před napřaženýma rukama těch, kdo se pokoušeli poslechnout výzvy a pomoci vojákům, kteří ho pronásledovali. Kdyby ho zastavili, byl by s ním konec, ale Alek byl rychlý a mrštný a znal zadní uličky i postranní cesty ve městě stejně dobře jako čáry na vlastní dlani.

Běžel jako o život, utekl z dosahu křiku, zahnul do uličky Kormoránů a těsně se vyhnul srážce se dvěma mladými dámami a jejich doprovodem. Hnal se dál, pronásledovaný výkřiky a kletbami, a v duchu přitom dál hledal ve vlastní paměti i v Seregilových lekcích správnou kombinaci zatáček. Zahnul za další roh, a ještě další, do užší uličky. Šlechtickou čtvrť už nechal za sebou. Tyto ulice byly plné kupců, kochajících se večerním chládkem. Když se zalitý potem zastavil, aby popadl dech, vysloužil si pěknou řádku nesouhlasných pohledů. Potrhaný šátek a obvazy byly stále na svém místě, ale polonahý mladík by upoutal pozornost v každé ulici. A oddech až příliš rychle skončil, když uslyšel kohosi křičet: „Tamhle je! Tímhle směrem!“

Modrokabátníci se přece jen nevzdali pronásledování. Než někoho z řádných občanů napadlo popadnout ho, zaběhl Alek za dalším rohem do úzké uličky, sotva tak široké, aby jí mohl projít a nemusel se přitom otočit bokem. Na konci byla zamčená brána, která vedla do kanálů. Alek sáhl pod šátek, vytáhl šperhák, který měl přesně pro takovou příležitost zapletený ve vlasech, a rychle ho zasunul do těžkého zámku. Zámek byl dobře udržovaný a za okamžik povolil. Alek vklouzl do páchnoucí tmy za bránou, zamkl ji za sebou a po hmatu se vydal dolů po příkrých, úzkých kamenných schodech, za matným zvukem tekoucí vody a pištěním krys.

Tamír Veliká nechala tyhle klenuté kanály postavit ještě dřív než první budovy, a tak udělala ze svého nového sídla nejčistší a moru nejodolnější město ve Třech Zemích. Podél odpadních kanálů vedly kamenné chodníky a vysoké klenuté stropy držely nebezpečné plyny nahoře, takže metaři mohli vykonávat svou práci v relativním bezpečí. Kanály na různých místech křižovaly mříže z kovových tyčí, a v každé mříži byla branka, kterou měli právo odemknout jen metaři. To však nezastavilo lapky, kterým se říkalo kanálníci, protože užívali stoky jako soukromé útočiště a cesty.

Alek si naléhavě uvědomoval možné komplikace i to, že ho současné přestrojení přinutilo vyjít neozbrojeného. Znovu sáhl do šátku, vytáhl malý světelný kámen a v matném světle si hledal cestu podél páchnoucích stok zpátky do Smaragdové ulice. Naštěstí cesta uplynula bez zvláštních příhod. Narazil jenom na ženu se dvěma malými dětmi – rodina nějakého kanálníka nebo prostě chudá žena s dětmi, která hledala jakékoliv přístřeší. Zaklela a tasila na něj rezavý nůž, ale Alek přeskočil stoku a širokým obloukem ji obešel.

Další schody vedly nahoru do ulice kousek od Smaragdové. Odemkl si mříž, přikradl se ke dveřím nahoře a vyhlédl velkou klíčovou dírkou. Už padla noc a zdálo se, že poblíž nikdo není. Opustil kanály a ocitl se v postranní ulici mezi dvěma zadními zahradami velkých domů. Být polonahý znamenalo pro někoho, kdo si nepřál upoutat pozornost, značnou nevýhodu. Ulice byla opuštěná, takže vylezl na několik zdí, až našel nehlídanou prádelní šňůru a pomohl si ke košili. Na žebráka byla příliš čistá a pěkná, takže ji vyválel ve stoce na kraji cesty, aby byla patřičně špinavá. Znovu se oblékl, zkontroloval si šátek a obvazy a zamířil zpět k vile markýze Kyrina.

Ukázat se znovu ve Smaragdové ulici bylo příliš nebezpečné. Držel se dál od stráží u markýzovy brány a našel si uličku, která vedla za domem. Zeď kolem zadního dvora nebyla nepřekonatelně vysoká, byla však příliš hladká, aby se na ni dalo vyšplhat bez pomoci. Byla tam brána dost široká, aby jí projel vůz, ale ta byla bezpečně zamčená. Pochopitelně tu nikdo nenechal příhodně odložený žebřík nebo provaz. Alek prošel uličkou, až konečně našel prázdný sud a odvalil ho zpět. Postavil ho, vyšvihl se nahoru a natáhl ruce k vrcholku zdi. Pořád mu ještě asi stopa chyběla, a tak vyskočil co nejvýš a podařilo se mu chytit se okraje. Sud se svalil, odkutálel se ulicí a Alek tam zůstal viset.

Méně tvrdohlavá osoba by se v tu chvíli vzdala, ale Aleka už nebavilo vracet se každou noc s prázdnou. Okraj zdi se mu zarýval do dlaní, ale podařilo se mu vytáhnout dost nahoru, aby uviděl dům i velkou zahradu dole. Dorůstající měsíc vrhal právě dost světla na to, aby spatřil pravidelně rozmístěné díry na vrcholku zdi a nerovné zbytky porušené omítky. Původně tu byly kovové bodce, teď vytrhané a obětované válečnému úsilí. Byla to běžná záležitost a nočním běžcům to trochu usnadňovalo práci.

Zahradu tvořil vzor z pěšinek, vysypaných drcenými skořápkami ústřic. Nikde nebylo vidět žádného psa. Přes zadní stěnu domu se táhl balkón a dvěma z pěti oken nahoře prosvítalo světlo lampy nebo svíčky. Jedním viděl malou skupinku módně ustrojených dam, hrajících karty v elegantně zařízeném salónku. Za druhým oknem viděl cosi, co vypadalo jako knihovna. Zatímco se díval, kolem okna prošel jakýsi muž a místnost se rozjasnila, jak zapálil další svíčku.

A právě v tom okamžiku vyšli zadními dveřmi domu dva sluhové. Jeden z nich nesl lucernu a mířili k bráně.

„Rozhodně jsem něco slyšel,“ říkal muž s lucernou, nejspíš strážce, společníkovi. Alek slyšel rachocení uvolňovaného těžkého řetězu.

Nebyl čas seskočit a utíkat. Místo toho vytáhl Alek nohy co nejvýš, visel tam a v duchu se modlil: Nedívej se nahoru! Napjaté svaly v pažích mu hořely a okraj zdi se mu zarýval do dlaní, ale podařilo se mu udržet.

Strážce a jeho společník našli sud, ležící ve škarpě na druhé straně cesty.

„Nejspíš to byl nějaký pes nebo opilec,“ řekl společník.

Strážce vysoko zvedl lucernu a zahleděl se směrem k Alekovi, ale naštěstí ne nahoru. Alekovi stékal do očí pot a dlaně mu klouzaly, jak se pokoušel zůstat nehybný. Konečně zašli muži zpět dovnitř a znovu zajistili bránu řetězem.

Alekovi se třásly ruce námahou, ale podařilo se mu vytáhnout a nejistě balancoval nahoře na zdi.

V zahradě stále nebylo ani stopy po psovi, a tak se opatrně spustil a seskočil do záhonu voňavých květin. Odsud už bylo jednoduché vyšplhat po dřevěném okapovém svodu na balkón. První rozsvícené okno byl pokoj s dámami. Okenní křídlo bylo pootevřené, aby dovnitř mohl vzduch, a Alek je slyšel smát se a povídat si při hře. Bylo jich pět, včetně lady Mallie. Musela mířit právě sem. Ostatní nepoznával, zdálo se však, že hostitelkou je okázalá dáma se stříbřitě bílými vlasy. Zatímco je Alek ze stínů venku sledoval, poslala sluhu pro další víno.

„Opravdu, je to příliš těžké,“ řekla Mallia. „Letos mi neudělali ani jeden nový kousek.“

„V těchto dnech se lze spolehnout jen na šperky z perel,“ odvětila hostitelka a dotkla se dlouhé, těžké šňůry, kterou měla na krku.

„A to jen proto, že ještě nikdo nepřišel na to, jak z nich udělat zbraně, markýzo!“ prohlásila jiná žena.

„Alespoň že je ještě dostupné hedvábí,“ řekla Mallia. „Ale co budeme dělat letos v zimě, pokud bude stále zablokovaná přeprava vlny?“

„Už jsem neměla nový plášť dva roky, že, matko?“ řekla nejmladší ze skupinky, mladá tmavovláska, hostitelce. Kyrin měl očividně dceru.

„Na vašem místě bych si spíše dělala starost s nedostatkem vhodných mladých mužů,“ podotkla pátá žena. „Doufejme, že je královna nenechá všechny zabít. V těchto dnech není tady ve městě moc velký výběr, jen mrzáci, starci a budižkničemové.“

Alek počkal, až se nikdo nedíval směrem k němu, a prošel kolem okna. Další dvě místnosti byly příliš tmavé a nedokázal uvnitř nic rozeznat, ale knihovna byla jasně osvětlená. Reltheus seděl se třemi dalšími muži, popíjeli víno a kouřili dlouhé jílové dýmky. Zatímco je Alek sledoval, jakýsi starší muž – nejspíš markýz – vstal a odložil do velkého malovaného kabinetu jakýsi svitek, zamkl ho a strčil si klíč do kapsy.

„Uvědom si, Kyrine, že je v té rodině šílenství,“ řekl Reltheus.

„Nemyslím si, že je královna šílená,“ odpověděl rusovlasý muž ve středním věku, otočený čelem k oknu, za kterým se schovával Alek.

„Mizerný úsudek nepotřebuje složitá vysvětlení,“ řekl čtvrtý, malý muž s nepoddajnými blond vlasy, kterého předtím Alek viděl s Malliou. „Z královniny strany jde prostě a jednoduše o pýchu. Nespokojí se s ničím menším než s naprostým vítězstvím.“

„A je to vůbec možné?“ podivoval se Reltheus. „Tyhle války proti Plenimaru nikdy tak úplně neskončí, že ano? Nezáleží na tom, kdo vyhraje, za deset nebo dvacet let to začne znovu.“

„Pokud vím, jedním z bodů, na kterých uvázlo příměří, bylo, že Skala měla konečně získat posvátný Kouros,“ řekl zrzavý muž. „Plenimarští odmítli.“

Světlovlasý šlechtic zabafal z dýmky. „Je to mrňavý, neužitečný ostrůvek, Stenmire. Měla jim ho nechat. Koneckonců, odtamtud přišli do Plenimaru hierofanti.“

„Je to rodiště všech Tří Zemí, Toline,“ připomněl mu Stenmir. „Skala, Mycena i Plenimar vznášejí legitimní požadavky.“

„Malý, a k ničemu,“ zabručel Tolin kolem náustku.

„V podmínkách příměří šlo o mnohem více než o tohle. Ale ať je to, jak chce, přivádí nás to na buben.“ Kyrin odložil pohár, vstal a vyklepal dýmku do jednoho ze železných popelníků v podobě delfína. „Musí to skončit. Vyvolává to nebezpečné nepokoje. Už došlo k bouřím kvůli obilí.“

„Předpokládám, že jste od Danose neslyšel nic nového?“ zeptal se Stenmir Relthea.

Znovu to jméno.

Vévoda vytáhl z kapsy pláště složený dopis a podal mu ho. Ostatní se zvedli a četli mu ho přes rameno.

„Velitelka Klia má Sakorovo štěstí, že?“ zamračeně podotkl Tolin.

„Vždycky to tak vypadalo,“ s povzdechem odpověděl Kyrin. „Bylo by nejlepší, kdyby okolnosti zapracovaly v náš prospěch, jenže zdá se, že je obzvlášť požehnaná. Ale myslím, že je čas vrátit se k dámám.“

Ostatní vyklepali z dýmek zbytky tabáku a odešli spolu s ním, a Alekovi zůstal jen smích žen a matný pocit děsu. Zdálo se, že ten Danos je opravdu jejich špeh a Reltheus s ostatními nejsou na Kliině straně. A ani na královnině.

Zrovna se chystal vrátit stejnou cestou, jakou přišel, když zaslechl, jak markýza zve hosty na balkón užít si nočního vzduchu. Místnost dam ležela mezi ním a okapem a balkón byl příliš vysoko, aby mohl seskočit bez rizika, že si zlomí kotník. Místo toho vklouzl oknem do knihovny a přitiskl se ke stěně vedle. Slyšel, jak se ženy procházejí po balkóně a povídají si o nejnovější hře v Tirari. Mallia řekla cosi, co Alek pořádně nezachytil.

„Zeptám se ho,“ odpověděla markýzina dcera a Alek slyšel, jak přichází směrem k němu. Nebylo se kam jinam schovat než za jednu z dlouhých tapiserií. Byl to mizerný úkryt za všech okolností, ale v jasně osvětlené místnosti, kde si dívka mohla všimnout mírné vybouleniny v látce nebo rozbitých žebráckých bot čouhajících pod dolním okrajem, to bylo obzvlášť špatné. Neodvážil se vykouknout, ale slyšel, jak se pohybuje po pokoji.

„Otec tu není,“ zavolala nakonec. „Půjdu ho najít.“

Alek slyšel, jak se vnitřní dveře otevřely a zase zavřely. Počkal pár nádechů a potom opatrně vyhlédl z úkrytu. Ostatní ženy zůstaly na balkóně, takže se nemohl vytratit.

Znovu se opřel o zeď, připravený na dlouhé čekání. Chtěl se podívat do toho zamčeného kabinetu.

Za tapiserií bylo vedro a prach. Zatímco lady Mallia těsně za oknem mluvila o jakémsi jiném představení, začalo Aleka šimrat v nose. Stiskl si ho dvěma prsty v naději, že potlačí chuť kýchnout, ale jen to tím zhoršil. Nakonec si jednou rukou přidržel nos, druhou si přitiskl na ústa a několikrát krátce kýchl, což ho málem stálo ušní bubínky.

A ženy si pořád povídaly. Jak se co nejtěsněji tiskl ke stěně, rozbolela ho záda a cítil, že mu začínají tuhnout svaly na rukou. A co hůř, musel znovu kýchnout.

Zatímco tam stál a v duchu je všechny posílal k Bilairyho bráně, dveře se znovu otevřely a slyšel, jak někdo přechází pokojem. Místnost postupně temněla a Alek si ztěžka oddechl. Musel to být sluha. Vzápětí se dveře zase zavřely. A ještě lépe, ženy konečně zašly dovnitř.

Když se plížil ven zpoza tapiserie, zachytil o cosi ramenem košile. Vytáhl světelný kámen a našel malá dvířka, zasazená ve zdi zhruba v úrovni očí, s drobnou klikou a mosazným zámkovým kováním. Kování vypadalo hladké, ale když po něm Alek přejel citlivým konečkem prstu, našel po obou stranách klíčové dírky nepatrné otvory, zatřené voskem. To obvykle znamenalo otrávenou jehlu nebo pružinu uvnitř, čekající, až se neopatrný lupič pustí do práce. Postavil se stranou, zajel do zámku malým šperhákem a uslyšel cvaknutí, jak past spustila. Z otvorů vyjely dvě tenké ocelové jehly, dlouhé pět palců – což stačilo, aby nic netušícímu zloději probodly ruku. Na špičkách navíc měly jakýsi tmavý jed. Alek pracoval opatrně, aby se jich nedotkl, a brzy malá dvířka otevřel.

Uvnitř byla kovová kazeta, podobná vojenským schránkám na poštu. S rukojetí světelného kamene mezi předními zuby si s kazetou dřepl a rychle ji otevřel. Uvnitř našel tři malé svitky. První byl seznam jmen, zahrnující Kliu, lady Kylith, Seregila, vévodu Lanea, vévodkyni Nerian, jejich přítele Maltha a jeho samotného, lorda Aleka z Břečťanového Pramene. Cítil, jak se mu zastavilo srdce nad posledním jménem, za kterým byl otazník – princ Korathan. Nedalo se odhadnout, co seznam znamená. Další dva byly běžné lodní seznamy, přestože některé z položek tvořilo zlato a drahokamy z Aurënenu. V současné době šlo všechno zlato pro válečné účely a soukromé zásilky byly tím pádem zakázané. Alek přemítal, jestli se Seregilův strýc Akaien zase věnuje pašování.

V místnosti nebylo žádné psací náčiní, takže Alekovi nezbylo než vrátit dokumenty do kazety a znovu je zamknout. Když stavítka zapadla zpátky na místo, jehly zajely zpět, ale drobné voskové zátky byly pryč. Alek vyklouzl zpoza tapiserie, uštípl kousek ještě teplého vosku z jedné ze svíček v blízkém svícnu a znovu otvory pro jehly zapečetil. Když rukávem vyleštil kování, nedalo se poznat, že byl zámek odemčený.

Kabinet na druhém konci pokoje byl vybavený stejnou pastí. Kromě svitku v něm byly dvě kožené kazety, obsahující různé cenné šperky a nezajímavé dokumenty domácnosti. Svitek, který Kyrin odložil, obsahoval jen milostnou báseň. Krátce si ho prohlédl a pak ho položil zpět.

Vrátil i zbylý obsah, zamkl kabinet, nahradil vosk stejně jako u skrytých dvířek a potom přešel ke dveřím na chodbu a přitiskl k nim ucho. Někde poblíž se stále pohybovali a mluvili lidé. Vrátil se k balkónovým dveřím, vykročil ven a rychle si prohlédl zahradu, jestli tam nejsou stráže nebo hosté. Prozatím byla prázdná.

Markýzův salón teď byl temný, ale za oknem vedle se svítilo. Alek se tiše přesunul, nahlédl přes okno a uviděl ložnici, naštěstí zrovna prázdnou. Pospíšil si kolem a přikrčil se u okapu, právě když z domu vyšel strážce s lucernou, obešel zahradu a vrátil se zpátky dovnitř.

Alek sjel po okapu dolů a držel se ve stínech, dokud se nedostal k velké zadní bráně. Zámek na řetězu, zajišťujícím bránu, byl příliš velký na šperháky, které si s sebou přinesl, ale dřevěné závory byly dost silné, aby mu poskytly oporu pro nohy. Rychle bránu přelezl a zamířil k Jelenovi a vydře.

* * *

Byl v půli cesty tajným schodištěm, když se dveře otevřely a uviděl Seregila, jak tam stojí s lampou.

„Bilairyho koule, Aleku, kdes byl?“ vyptával se. Uhnul, aby Alek mohl vejít dovnitř. „Šel jsem k Reltheovu domu, ale ty nikde. Už jsem si začínal myslet, že tě zatkli.“

„Promiň.“ Alek ho krátce políbil, potom si sundal z hlavy otrhaný šátek a vytahal z copu noční náčiní. „Měl jsem trochu štěstí a sledoval jsem ho do domu markýze Kyrina.“

„Kyrin? To je Korathanův tajemník…“ Seregil se odmlčel a mrzutě si Aleka přeměřil. „Tys byl v kanálech.“

„Nechal jsem boty venku. Nemyslel jsem, že jsem tam byl tak dlouho, abych natáhl pach.“

Seregil šel za ním do ložnice a usadil se na posteli, zatímco se Alek od hlavy k patě umýval vlažnou vodou v umyvadle a líčil mu večerní události. Tu část, jak ho málem zajali modrokabátníci, zlehčil, a Seregil to nechal být, ale Alek měl zřetelný dojem, že si jeho milý dělá větší starosti, než dává najevo.

„Podle toho, jak to zní, nepřejí nic dobrého Klie ani Phorii,“ zamračeně řekl Seregil.

Když se Alek dostal ke zmínce o možném špehovi, Danosovi, a k obsahu schránky za tapiserií a v kabinetu, Seregil ještě zvážněl. Nechal Aleka zapsat všechna jména, která si vybavoval.

Alek si poklepal brkem na bradu, představil si seznam v hlavě a potom začal psát:

princezna Klia

vévoda Malthus

vévodkyně Nerian

markýz Areus

lord Thero

lord Seregil Aurënfaie

lord Alek z Břečťanového Pramene

markýza Yrin

princ Korathan?

„Dobrá,“ řekl Seregil. „A ten svitek?“

„Na tom svitku byla jenom milostná báseň.“

„A nepřipadalo ti divné, že by Kyrin uprostřed takového rozhovoru ukazoval přátelům nějakou milostnou báseň?“

„Ehm – no, v tu chvíli ne.“

Seregil si povzdechl a prohrábl si rukou vlasy. „Možná to byla ta nejdůležitější věc tam. Kdybys ho jenom zvedl k lampě.“

Alek se plácl do čela. „Bilairyho koule! Vůbec mě to nenapadlo.“ Některé tajné vzkazy se psaly tak, že se špendlíkem propíchala písmena zdánlivě nevinného dokumentu. Pak už stačilo podržet list před světlem, zapsat písmena a zprávu rozluštit.

Seregil nic moc neřekl a soustředil se na seznam. „Korathan. Náš přítel vévoda Malthus, jeden z královniných pokladníků. Markýz Areus, vévodkyně Nerian. Thero. My. Co mají tihle všichni společného?“

„Kromě nás a Thera jsou to všechno vysoce postavení šlechtici.“ Alek se na seznam zamračil. „A přinejmenším někteří z nich jsou Kliini přátelé.“

„Výborně. Ale jedné důležité souvislosti sis nevšiml. Kromě nás a Thera mají všichni vysoké postavení u dvora. Dobře jsi tu noční práci začal.“

„Vracíme se tam?“ Alek sáhl pro čisté kamaše.

„Ano, ale až se domácnost uloží ke spánku.“ Seregil se zazubil a kamaše mu sebral. „Myslím, že si mezitím zasloužíš odměnu, aby ti lépe utekl čas.“

Alek dovolil Seregilovi, aby ho stáhl na postel. „Nejsem ještě cítit?“

Seregil přejel Alekovi nosem po krku a v podpaží, až se Alek zachvěl, a potom mu přitiskl ústa k holé bradavce a zašeptal: „Nijak špatně.“

Alek zalapal po dechu. Ruetha se pokusila vetřít mezi ně, ale Seregil odstrčil kočku stranou a přitiskl Aleka zpátky na postel, stáhl stuhu z konce rozcuchaného copu a rozčesával Alekovi dlouhé vlasy na rameno.

Alek se chvěl, jak ho konečky prstů lehce šimraly na hlavě, ale přesto se dokázal zeptat: „Neměli bychom to říct Therovi?“

Seregil sklouzl dlaní níž a pomalu, krouživě hladil Aleka po plochém břiše. „Touhle dobou? To není moc civilizované. A po druhé návštěvě možná budeme mít víc zpráv.“

Alek tiše zasténal, prohnul záda a vzdal se – skoro. „Aspoň víme, že je tam – nějaké – je tam nějaké – spojení. Thero…“

Seregil se naklonil velmi těsně nad něj, až horkým dechem šimral Aleka na uchu, a zašeptal: „Uvidíme ho zítra, talí.“

Aleka překvapil záblesk obav a strachu, který k němu pronikl neviditelným poutem talímeniů i přes mlhu jeho vlastního vzrušení. Teprve tehdy si uvědomil, že to byla jeho první samostatná práce od doby, kdy se vrátili do města. Zachytil Seregilovu šátrající ruku: „Víš, že se o sebe umím postarat?“

Seregil si ho vážně přeměřil. „A ty by sis o mě nedělal starosti, kdybych při práci na několik hodin zmizel?“

„Dělal jsi to celou dobu! A pořád to děláš.“

„A ty si děláš starosti.“

Alek se posadil a přehoupl nohy z postele. „A ty děláš, co musíš, a bezpečně se vracíš domů.“

Seregil byl chvíli zticha a potom Alek ucítil, jak se matrace pohnula, Seregil si klekl za něho a objal ho rukama kolem ramen. „Já vím. Nezpochybňuji tvoje dovednosti, Aleku. Přísahám ti, že je to pravda, a víš, že ti nelžu. Ale po tom, co se ti stalo v Plenimaru?“ Sevření zesílilo. „Myslím, že se s tím pořád ještě pokouším vyrovnat. Kdybys…“

Alek položil své ruce na Seregilovy. „Tak tedy skončíme s noční prací?“

Seregil se tiše zasmál. „Ne. Jenom… dej mi čas.“

„Pokusím se. Ale občas si říkám, že tvým schopnostem věřím víc než ty mým, i po tak dlouhé době.“

„Ach, Aleku! Vím, že se o sebe dokážeš postarat. Opravdu. A teď…“ Seregil jemně stiskl Alekovi hlavu a políbil ho. „Budeme se milovat, nebo hádat? Pokud jde o mě, já se hádat nechci.“

Alekovy rty sebou zacukaly, otočil se Seregilovi v objetí a vrátil mu polibek. „Tak potom nám zůstává jenom jedna možnost.“

* * *

Tu noc se milovali divoce a roztouženě. V příboji touhy oba přijímali i dávali a zanechali po sobě pár modřin od zaťatých prstů a stopy po zubech. Nakonec se pustili, zpocení a udýchaní. Otevřeným oknem dovnitř zavál vzácný noční větřík. Seregil se ochladil, převalil se a ležel s hlavou opřenou o Alekovu hladkou hruď, zatímco ho Alek mimořádně uklidňujícím způsobem líně hladil po vlasech. Seregil ho políbil na horkou kůži nad srdcem a vychutnával si na rtech slanou chuť a silný tep.

Jestli zemřeš, nezůstanu dlouho pozadu.

Některé pocity a myšlenky očividně putovaly poutem talímeniů jasněji než jiné, nebo ho možná Alek příliš dobře znal. Jemně zatahal Seregila za vlasy a zašeptal: „Počkal bych na tebe u Bilairyho brány. A už si přestaň dělat starosti. Miluji tě.“

„Já tebe taky, talí.“

* * *

Počkali, až bylo dlouho po půlnoci a pak se v tmavém oblečení přikradli zpátky ke Kyrinovu domu. Vydali se stejnou cestou jako předtím Alek, a bez potíží se dostali k oknu knihovny. Seregil otevřel vnitřní háček na okně tenkou třískou z lipového dřeva.

Alek shromáždil dokumenty, které předtím našel, rozložili je na koberci, jeden po druhém přidrželi před světelnými kameny a jeden po druhém odložili, až došli ke svitku. Alek ho rozvinul a podržel ho Seregilovi, který měl kámen. Drobné světelné tečky svítily skrz pergamen jako maličká souhvězdí.

„Co tam stojí?“ zašeptal Alek.

Seregil chvíli mžoural na písmena a potom překvapeně zvedl obočí. „Je to aurënsky.“ Prohlédl si stránku a tiše šeptal: „Temný měsíc s přílivem. Dvacet pět. Víc?“

„Víc čeho?“

„Kdo ví? Ale ‚temný měsíc‘ – možná zrádcův měsíc – a ‚příliv‘ mi zní jako pašeráctví.“

Alek vzrušeně přikývl. „A k tomu ty lodní seznamy!“

„Vypadá to, že náš markýz hromadí cennosti. Otázka je proč?“

„Musí to mít něco společného s tím seznamem jmen.“

„Nejspíš ano.“

Uvedli místnost znovu do pořádku, odešli cestou, kterou přišli, a zamířili zpátky do hostince.

* * *

Druhý den časně ráno přinesli zprávy Therovi, který právě snídal s několika dalšími čaroději. Na jednom z pracovních stolů byly rozložené čerstvé žemle s hrozinkami, šunka, hrušky, vařená vejce, bílý sýr, kynuté buchty s rybízem – specialita Domu Orësky – a šálky silného čaje. Nysanderovy snídaně bývaly proslulé a Thero v tradici ke všeobecnému překvapení pokračoval.

Ostatní čarodějové je vřele přivítali a přesně podle plánu předpokládali, že se lord Seregil a lord Alek právě vrátili z cest.

„Vida, dorazili jste právě včas na další jídlo zdarma,“ suše podotkl Thero, když vešli dovnitř.

„Copak, jsi dnes po ránu nějaký mrzutý?“ Seregil ho sevřel v objetí a políbil zděšeného čaroděje na vousatou tvář.

Thero ho setřásl a přitom vyšplouchl čaj na stůl. „Zkus to ještě jednou, a zjistíš, že ses ocitl na vrcholku hory Apos,“ varoval Seregila.

„Alespoň by to byl únik před tímhle vedrem,“ řekl Alek, zatímco si plnil talíř.

Před ostatními čaroději neměli na vybranou, museli jen tak nezávazně konverzovat a předstírat, že přišli pouze na snídani. Když však čarodějové odešli, Seregil s Alekem Therovi podrobně popsali, co při noční práci našli.

Thero poslouchal a přikyvoval, a potom se dlouze zamyslel. „Nedá se říct, jestli spolu ten seznam jmen a očividné pašeráctví souvisejí. Našli jste ty podezřelé dokumenty na různých místech.“

„To může mít spoustu důvodů,“ řekl Seregil.

„Možná Kyrin čekal, až bude dům prázdný, aby svitek přendal do úkrytu za tapiserií,“ podotkl Alek.

Seregil přikývl: „Možná.“

„A nezapomeňte na Elanin ukradený dopis,“ připomněl jim Alek. „Pokud se Kyrin dělí o tajemství s Reltheem a ostatními, možná vědí i o něm.“

„Korathanův tajemník a někdo, kdo krade dopisy korunní princezny,“ zamračil se Thero. „To by mohlo zasáhnout dvůr do srdce.“

„Což znamená další práci,“ řekl Seregil. „Myslím, že lordi Seregil a Alek budou zase nějaký čas mimo město, zatímco se Kočka postará o tuhle práci pro Pozorovatele.“

„Ale zastihnu vás v hostinci, kdyby to bylo nutné?“

„Samozřejmě. Až do Alekových narozenin budeme pracovat odtamtud a potom se vrátíme z ‚cest‘.“

„Informujte mě o tom, co zjistíte. Obávám se, že jste možná zakopli o něco dost vážného.“

Seregil přikývl. „Taky myslím, a moc se mi nelíbí, že jsou na tom seznamu i naše jména.“

Kapitola 5

ŠEPOT VE TMĚ

Klia a její jednotky zaskočily Plenimarské těsně před úsvitem pečlivě koordinovaným útokem. Udeřili na jeden roh tábora, Beka a její vojáci úspěšně přemohli hlídky, než dokázaly vyvolat poplach, a poručík Kallas s jezdci Urghazi se vydali k nepřátelským koním. Klia projela trhlinou s Danosem, Anri a jejich jednotkami a vtrhli do tábora, právě když první zaskočení vojáci začali vybíhat ze stanů.

Přestože však Plenimarské překvapili, rychle se proti nim shromáždili a tuhá bitva se přelévala tam a zpátky mezi stromy a řekou. Ale jak Klia doufala, když zatlačili Plenimarské dozadu, jejich linie začaly řídnout.

* * *

Během několika hodin byla široká louka posetá mrtvými a umírajícími, Skalany i Plenimarskými bok po boku.

Beka, s rukama až po lokty od krve a zpola oslepená potem, bojovala se svými jezdci vedle Klii, když zaslechla, jak Danos křičí: „Velitelko, podívejte, tamhle!“

Beka Danose neviděla, ale zahlédla nad vřavou kolísat plenimarskou standartu, ani ne sto stop daleko. Sebrala ubývající síly, hrdlo už rozbolavělé křikem, a zařvala: „Jezdci, k velitelce! Krev a ocel!“

Bojovali jako démoni, podle kterých je Plenimarští pojmenovali, a probili se skrz zdánlivou hradbu těl a zbroje, rozháněli tělesnou stráž nepřátelského velitele a uvolňovali cestu pro Kliu.

Beka byla vpředu, když konečně prorazili, a před ní se objevil plenimarský důstojník s insigniemi velitele jízdy.

Klia musela být stejně vyčerpaná jako ostatní, ale nezaváhala, vykřikla: „Za Skalu a za královnu!“ a vyrazila kolem Beky, aby na velitele zaútočila. Beka a kapitán Danos jí kryli záda, ostatní měli plné ruce práce, aby udrželi stranou plenimarské vojáky.

Náhle se od nepřítele ozval výkřik. Beka se úderem na krk zbavila muže, se kterým zrovna bojovala, rychle se ohlédla přes rameno a spatřila plenimarského velitele na zemi s Kliinou čepelí na hrdle.

„Bretza!“ vykřikla Klia tak hlasitě, aby ji slyšeli muži kolem, kteří stále bojovali. Byl to plenimarský rozkaz vzdát se.

Důstojník na zemi na ni chvíli zlostně civěl, potom spustil ruce k bokům a odložil meč. Vítězství bylo pro dnešek jejich.

* * *

Trvalo přes hodinu, než se zpráva o plenimarské porážce rozšířila po bojišti. Klia mezitím zajatého důstojníka a jeho osobní stráž odzbrojila a odvedla na břeh řeky, kde je hlídala Beka s několika jezdci.

Když boje konečně ustaly a i poslední nepřítel byl odzbrojen, slunce už se přehouplo přes poledne. Klia nechala vyprázdnit plenimarské vozy se zásobami a pak je vrátila poraženému veliteli, aby mohli shromáždit a odvézt své mrtvé. Vozy byly vlastně už předtím skoro prázdné, jen pár sudů solených ryb a trvanlivého pečiva; Plenimarští byli očividně zásobovaní stejně špatně jako oni, pokud ne hůř.

Beka, kapitánka Anri a Danos nechali Klie slušnou stráž a vydali se shromáždit zbytek švadrony.

„Byl to krvavý den,“ povzdechla si Anri, když se rozhlížela kolem. Byla stejně špinavá jako ostatní a pod tmavýma očima měla tmavé kruhy. Byla to dobrá přítelkyně. Roky hořké války mezi nimi vykovaly pevné pouto.

„Vídáme někdy něco jiného?“ zeptal se Danos a zívl.

Pokračovali mlčky, přehlíželi masakr. Bojový zápal vyprchal a Beka cítila, jak se na jeho místo vkrádá vyčerpání, měla však ještě spoustu práce.

Postupně našli své poručíky a vyslechli jejich hlášení. Turma Urghazi, která už během léta utrpěla ztráty, přišla o dalších dvanáct jezdců a Braknil, který byl od Bečina povýšení poručík, byl smrtelně zraněný. Seržantu Zirovi zůstali jen tři jezdci. Většina ostatních měla nějaká zranění.

Klia dovolila vyčerpaným jednotkám sníst, co měli, a potom rozkázala připravit skalské mrtvé k pohřbu. Zbytek Bečiny turmy Rudý Kůň dostal rozkaz hlídat brod, čímž byli ušetřeni ponurého úkolu dorazit zraněné nepřátele a urychlit odchod vlastních lidí, kteří byli příliš těžce zranění, aby přežili. Na oplakávání padlých nebyl čas.

Pláň zářila pohřebními hranicemi a čpěla pachem smrti a hořícího masa. Bitva stála Kliu téměř polovinu zbývajících vojáků a Plenimarské ještě mnohem víc, ale Skalané získali rozhodující brod.

Kliin stan stál proti proudu kousek od vypáleného statku, takže se Beka vydala podat hlášení pěšky. Přibývající měsíc proměnil mlhu, šířící se od řeky, v jemně se převalující stříbrnou pokrývku.

Nechala se po zbrázděné zemi vést světly pohřebních hranic. V této oblasti už byla těla uklizená, ale ve vlhkém nočním vzduchu stále visel pach smrti. Byla právě mezi dvěma ohni, když poblíž zaslechla tiché hlasy.

„Vidíte, jak nás královna hází do dračího chřtánu?“ říkal jakýsi muž. Beka je ve tmě nedokázala rozeznat, ani je nepoznávala po hlase. „Poslat vlastní sestru do boje s méně než švadronou!“

„Nevlastní sestru,“ řekl jiný hlas.

„A proč vlastně?“ hněval se třetí hlas. „Phoria sem mohla vtrhnout s celou silou a smést ty zkurvené bastardy jako pavouky z kanálu!“

Byly to běžné řeči a nic, co by si Beka sama nemyslela. Chystala se jít dál, když další hlas řekl: „A co důstojníci, Reste? Na čí stranu se přidají?“

„Nevím jak Anri, ale pokud jsem slyšel, ta zrzka je Kliina přítelkyně,“ odpověděl druhý muž. „Předpokládám, že se postaví za ni.“

Beka se zastavila a zamračila se. V čem se má přidat na Kliinu stranu?

„Kdyby byla velitelka Klia generálka, bylo by to jiné, že?“ zeptal se jakýsi jezdec, jehož hlas zněl mladě. „Možná by se jí pak podařilo přivést královnu k rozumu.“

„Pozor na jazyk, Calline, a mluv sakra potichu!“

„Aspoň prozatím,“ zamumlal jeden z ostatních.

„Než bude líp,“ řekl kdosi další a Beka zaslechla souhlasné mumlání.

Nebylo to poprvé, co Beka slyšela podobný názor. Od té doby, kdy Phoria odmítla příměří, které jí nabídl plenimarský nejvyšší pán, narůstala nespokojenost. Většina důstojníků včetně Klii sdílela Phoriinu víru, že do konce léta konečně zvítězí; stav zásob zajatých nepřátel byl dobrým znamením. Bylo však těžké přesvědčit o tom řadové vojáky, dokonce i za takových dnů jako dnes.

Beka proklínala tmu a snažila se zaslechnout víc, ale hovor se stočil k dnešnímu boji a o Klie ani o ní už nikdo nic neřekl. Po několika minutách vyrazili směrem k ní. Beka se stáhla stranou a pak se vydala za nimi, aby věděla, kdo to byl.

Bylo jich pět, a když došli do světla nejbližšího strážního ohně, poznala seržanta Wernea ze čtvrté čety kapitánky Anri; dnes jí zachránil život. Něco mu dlužila.

„Seržante,“ zavolala na něj.

Muž se překvapeně otočil, zamžoural do tmy a potom jí zasalutoval. „Dobrý večer, kapitánko. Rád vidím, že jste pořád živá a v jednom kuse.“

„A za to vám musím poděkovat,“ odpověděla, popošla blíž a ztlumila hlas. „Poslyšte, před chvílí jsem vás slyšela a měla bych to hlásit vaší kapitánce.“

Werneovi muži se po sobě nervózně podívali, ale seržant zasalutoval a klekl na jedno koleno. „Nemysleli jsme tím nic zlého.“

Beka k němu natáhla ruku. „Vzhledem k tomu, že jste mi prokázal dobrou službu, to neudělám – tentokrát. Ale nikdy nezapomínejte, že jsme Královnina jízdní hlídka, nejlepší a nejstatečnější regiment v celém vojsku. Nechte řízení války generálům a královnám a držte jazyk za zuby. Je to jasné?“

„Jako slunce, kapitánko.“

„Výborně. Krev a ocel, vojáci.“

„Krev a ocel, kapitánko!“ odpověděli ostatní s pěstmi na srdcích.

Kapitola 6

ULIA

Ulia dřepěla v trávě nad vlnolamem a šťouchala větvičkou do lesklého zlatého oka mrtvého holuba. Bylo pěkné a ona si přála, aby to byl korálek, který by mohla nosit na šňůrce kolem krku. Taky to však znamenalo, že je pták mrtvý jen krátce.

Holé nohy a ruce dítěte, trčící zpod beztvarých šedých záhybů obnošených šatů po sestře, se taky podobaly sukovitým větvičkám. Dívenka zvedla ptáka za jednu stále ještě sytě oranžovou nohu a opatrně si ho držela daleko od těla, aby se jí krev, kapající z otevřeného, matně bílého zobáku, nedostala na šaty nebo na bosé nohy. Pták byl skoro tak velký jako ona. Dokonce i když držela ruku zvednutou, táhla hlavu po zemi a široká křídla se šedým peřím nahoře se nešikovně plácala, jako by pták nechtěl jít do mámina hrnce. Ulia se rychle rozhlédla, odhadovala vzdálenost mezi pustým břehem a řadou bortících se domů, kde žila i s celou rodinou, a zkoumala, kdo je poblíž a může ji vidět. Starší dítě, nebo dokonce dospělý by jí ptáka určitě sebral a její rodina by byla večer zase hlady. Zrovna tu však nikdo nebyl kromě shrbené staré ženy, která seděla kousek od ní na jednom ze žulových kotevních kamenů a opírala se o sukovici.

Ulia by se jí vyhnula, ale žena držela mezi prsty rukavice cosi, co zachytilo světlo a zatřpytilo se na slunci jako led. Ulia se k ní zvědavě přitočila. Z těžkého ptáka už ji bolela ruka. Zůstala mimo dosah, natahovala krk a pokoušela se zahlédnout, co se to tak leskne.

Stařena měla šaty stejně hrubé a otrhané jako ona sama a šátek, který měla uvázaný kolem hlavy pod hnědým šálem, byl možná kdysi červený. Ulia však byla dítě hladovějící po barvách. Dokonce i holubí krev jí připadala pěkná. Ta část stařenina obličeje, kterou viděla, byla opálená a vrásčitá a na bradě měla bílé vousy. Když se Ulia přiblížila, viděla, že má stařena ten nejpodivnější opasek na světě; byl z provazu a na kouscích řemínků na něm visely různé věci: ohnuté lžíce, polámané hřebeny, kosti, náramek ze sušených růžových poupat, kameny a skořápky s provrtanými dírkami. Nejdéle však Ulia hleděla na to, co žena pořád ještě držela mezi prsty. Byl to kousek žlutého křišťálu, čirý jako dešťová voda, jasný jako hvězda, pěknější než zlaté holubí oko.

„Ahoj, maličká,“ řekla stařena a věnovala jí úsměv plný polámaných zubů.

Ulia se opatrně držela dál. „Ahoj, stará matičko.“

„Vidím, že sis našla večeři.“

Ulia se instinktivně pokusila schovat holuba za záda.

Stařena se zasmála. „Čeká na mě vlastní večeře, beruško. Neseberu ti tu tvoji.“ Zaťukala na zem pokroucenou holí. „A dny, kdy jsem se mohla za někým honit, jsou stejně pryč, nevidíš?“

Ulia stála na jedné noze a druhým chodidlem se škrábala zezadu na lýtku, protože ji tam lechtalo holubí peří. „To je hezký kámen.“

Stařena naklonila hlavu a zadívala se na křišťál. „Opravdu, to je, ale já jich mám tolik!“ Opřela hůl o kotevní kámen a zašátrala v záhybech sukně. Konečně našla váček, na kousku rybářského provázku, a vysypala si ho na dlaň v rukavici. Bílé a žluté kameny ve světle zářily jako ostré křišťálové zuby. „Chtěla bys jeden?“

Ulia vykulila oči, upustila holuba na zem a udělala krok blíž, nespouštějíc zrak ze třpytivých kamenů. „Můžu si jeden vzít?“

Ale když zvedla ruku, aby pro jeden sáhla, stařena stáhla ruku zpátky a zavřela dlaň. „Obchod, aby se nás nechytila smůla.“

Ulia se ohlédla na holuba.

„Ne, má milá. Říkala jsem ti, že tvoji večeři nepotřebuji,“ vřele se zasmála stařena.

Co jiného Ulia měla? Dítě zvedlo ruku ke kousku vybledlé, modré hedvábné stužky, zamotané ve zplihlých hnědých vlasech. Měla sotva pár palců; loni v zimě našla maminka dlouhou stuhu zašlapanou ve špinavém sněhu na tržišti, kde ji ztratila nějaká bohatá dívka. Vyprala ji a nastříhala na pět malých kousků, pro každou dcerku jeden, a uvázala jim je do vlasů na mašličky, které vypadaly jako drobní motýlci. Ulia ucouranou stužku stáhla, ušklíbla se, když s ní vytrhla i pár vlasů, a podala ji stařeně.

Když si žena stužku brala, usmívala se na děvčátko a hleděla mu do očí. Zavadila svými prsty o její a Ulia na okamžik ucítila v hrudi matné bodnutí, jako by potřebovala zakašlat.

Stařena zastrčila stužku dovnitř do rozedrané rukavice a nechala dítě, ať si vybere, který kámen chce. Ten, který babička držela, když si jí Ulia poprvé všimla, byl největší. Dětské prsty se nad ním zarazily a stará žena se usmála: „Vem si, který chceš, beruško.“

Ulia zaváhala a pak si vybrala menší, žlutý jako oko sedmikrásky. „Je tak čirý! To je kouzlo?“

„Ne, srdíčko, je to jenom hezký kámen, který jsem našla. Nemá cenu ani penci, jen pro tebe a pro mě. A teď už raději utíkej a odnes toho pěkného ptáka mamince.“

Ulia, která nebyla na takovou laskavost zvyklá, stařenu impulzivně políbila, popadla holuba a se smíchem se rozběhla domů.

Kapitola 7

ULICE KOL

Během příštího týdne Alek se Seregilem z bezpečné vzdálenosti sledovali vévodu i Kyrina, muži však nedělali nic zvlášť podezřelého kromě toho, že se často vzájemně navštěvovali. Thero začínal být netrpělivý a oni také, obzvlášť proto, že se nedokázali vloupat k Reltheovi.

* * *

Když se třetí den sheminu přesouvali zpět do ulice Kol, svým způsobem se jim ulevilo, přestože se museli jako obvykle nápadně vrátit do města, jako by byli doopravdy pryč. Alek a Seregil projížděli odpoledními davy a dávali si záležet, aby zamávali přátelům a známým, které cestou potkali.

Ulice Kol byla tichý bulvár na okraji Šlechtické čtvrti, ne velkolepý, ale elegantní. Úzké domy otáčely do ulice přepychové skalské fasády a zdi si nechávaly pro zadní zahrady. Tu a tam byl v přízemí krámek – krejčí, kloboučník, šperkař, krámek s pěknými kartami a kostkami.

Ulice končila kruhem, na kterém byly veřejné stáje, sloužící méně významným šlechticům jako Seregil, kteří neměli prostor na vlastní. Nechali Větrníka a Cynril mistru Rorikovi a pěšky se vydali ke svému domu, k tomu, který měl nad leštěnými dubovými dveřmi řezbu s hroznovým vínem. Když procházeli malou vstupní síní do malovaného salónu, přivítala je silná, lákavá a velmi nečekaná vůně pečené kachny. Drůbeže byl také nedostatek.

Tento pokoj už byl vyzdobený na večírek. Fresky s lesními scénami byly ověnčené girlandami suchých květů a zeleně a koberec byl odnesený a odhalil barevnou mozaikovou podlahu, připravenou k tanci. Kolem místnosti stály rozestavěné skládací stoly, už naložené Seregilovými nejlepšími stříbrnými mísami a poháry. Balkón pro hudebníky nahoře byl čerstvě oprášený a zbavený pavučin. Runcer mladší, který domácnost vedl, se vynořil zpoza závěsu z chodby pro služebnictvo, se Seregilovými dvěma velkými bílými zengatskými psy, Zirem a Mâragem, v patách. Jakmile psi zahlédli své pány, přiloudali se je přivítat. Alek si klekl na koleno, aby je objal a pořádně je podrbal na hlavě.

Seregil se rozhlédl kolem. „Kde jsou naši hosté? Čekal jsem, že se na mě vrhne Illia a chlapci.“

„Cavishovi nevěděli, kdy dorazíte, a tak šli povečeřet do chrámu se svou dcerou Elsbet. Budete chtít večeři hned, pánové?“

„Ano. Čichám dobře masový koláč z kachny?“ zeptal se Alek.

„Ano, lorde,“ odvětil Runcer s náznakem úsměvu. Byl hrdý na to, že dokáže předem uhodnout přání svých pánů.

„Kde jsi, pro všechno na světě, letos v létě sehnal kachny?“ zeptal se Alek. „A ostatně i mouku na koláč?“

„To nemůžu říct, lorde. Snad to ví kuchařka.“

„A vsadím se, že ta nám řekne, ať se zeptáme tebe,“ zasmál se Seregil. „Ať je to jakkoliv, výborně.“

„Budete jíst hned, pánové?“

„Jen co se opláchneme.“

„Výborně, pane. Ach, a ten balíček, který jste čekal, dorazil během vaší nepřítomnosti, lorde Seregile.“

Seregil se zazubil na Aleka: „Pojď nahoru, talí.“

Alek mu úsměv oplatil a zašeptal: „To vždycky rád slyším.“

Seregil ho však neodvedl do ložnice, ale do knihovny. Na opačné straně místnosti ležel na stole podlouhlý, úzký balík, dlouhý několik stop, zabalený ve voskovaném plátně, převázaný a zapečetěný.

„Co je to?“ zeptal se Alek, když mu ho Seregil vložil do rukou.

„Tvůj dárek k narozeninám, samozřejmě.“ Seregil vypadal zřetelně spokojený sám se sebou.

„Oslava bude až zítra.“

„Chtěl jsem být první. No tak. Otevři to!“

Zvědavý Alek se posadil do křesla, rozvázal šňůru a rozbalil plátno. Cítil pod ním cosi oblého a povědomého. Když odmotal poslední kus látky, zajíkl se. „Černý Radly! Ale – jak?“

Seregil teď úplně zářil. „Poslal jsem pro jeden, jakmile jsme se letos na jaře vrátili. Netušil jsem, jestli se sem až z Wolde dostane, ale jak vidíš, povedlo se.“

Cestovní luk, tvořený ze dvou částí, ležel rozložený v plátně, omotaný splétanou lněnou tětivou. Alek vložil kovem chráněný kolík na jedné části do kování, ukrytého ve druhé polovině, a pootočil je, aby do sebe zapadly. Když byl luk složený, byl jen o pár dlaní kratší než dlouhý luk. Olejem napuštěná ramena, vyrobená z černého tisu, jaké rostly jen na severu u jezera Černovír, se leskla jako tmavá rohovina. Mistr Radly byl nejlepší lukař, jakého kdy Alek poznal, a hodně litoval ztráty prvního Radlyho, kterého mu kdysi daroval Seregil a který teď byl nejspíš v rukou kapitána pirátské lodě.

Alek si prohlédl výrobní značku, vyřezanou do slonovinové destičky vsazené na lučišti. Zřetelně viděl Radlyho značku, tis, a v koruně bylo maličké R, dokazující, že je to dílo mistrových rukou, a ne někoho z učedníků. Takové luky byly drahé, ale rozhodně za to stály: silné, houževnaté a přesné.

S lukem stále pevně sevřeným v ruce vyskočil a nadšeně Seregila objal. „Děkuji ti, talí. Jenom… nevím, co říct kromě poděkování!“ Zapřel si spodní konec luku o chodidlo, ohnul lučiště, nasadil do zářezů tětivu a znovu si celý luk prohlédl. „Je dokonalý.“

„To je dobře. Byla by to dlouhá jízda, kdybychom ho měli vracet. Ten luk, který ti dal Riagil, je dobrý, ale viděl jsem, že ti chybí tvůj starý, a tak jsem tě nemohl nechat jen tak bez něj, že? Požádal jsem Runcera, ať připraví v zahradě pár terčů. Chceš si ho vyzkoušet?“

Alek už chvátal ze dveří pro toulec.

Zadní zahrada nebyla dost velká, aby se tam dal udělat opravdu obtížný terč, ale Alek rozštípl pár prutů a ranou do srdce zabil terč, namalovaný na desce a opřený o zahradní zeď. Když skončil, Seregil a několik sloužících, kteří se přišli podívat, mu zatleskali.

„Hned se cítím bezpečněji,“ řekl Seregil.

* * *

Zrovna večeřeli, když dorazil Micum s rodinou. Alek odhodil ubrousek stranou a spěchal je do síně přivítat.

„Konečně vás tady máme!“ Micum měl na rameni malého Gherina a pod paží se mu chichotal Luthas, kterého přijali za svého. Gherin měl zrzavé vlasy a pihy po otci, ale matčiny tmavé oči. Luthas se pokaždé, když se setkali, víc a víc podobal pokrevní matce. Alek věděl, že to není pro Seregila snadné kvůli vině, kterou cítil za Cillinu smrt.

Těsně za Micumem šla Kari, jednou rukou objímala Elsbet, jejich prostřední dceru – která byla pořád v šatu chrámových noviců – druhou držela Illiu a spolu s nimi se čemusi smála. Na rozdíl od Beky a Gherina se obě mladší děvčata podobala jí, půvabná a tmavovlasá.

„Strýčku!“ Allia se rozběhla k Alekovi a prudce ho objala. Když se ve Vodním Luhu poprvé setkali, dokázal ji snadno vyhodit v náručí. Teď už mu její hlava sahala téměř k ramenům, ale neztratila nic ze své přirozené divokosti.

„Proč jsi letos v létě nepřijel na Vodní Luh?“ vyslýchala ho.

Alek se zasmál: „To je tvoje přivítání?“

Illia si toho nevšímala a běžela obejmout Seregila, který taky přišel. „Strýčku Seregile!“

Seregil ji zatočil a políbil. „Aspoň se od tebe nedožaduje dárků, Aleku.“

„Protože ví, že je vždycky máš ty,“ řekla Illiina matka, potřásla hlavou a šla je oba políbit. Illia měla na sobě malý perlový náhrdelník a náušnice, které jí dali před několika lety, a stříbrný prstýnek od Seregila.

Elsbet od doby, kdy vstoupila do Illiorova chrámu jako novicka, ztratila část plachosti a nemuseli ji přesvědčovat, ať je obejme.

„Podívejte,“ řekla a ukázala jim kulaté, propracované tetování na dlani. Zobrazovalo Illiorova draka. Měl černé obrysy, ale některé drobné části vzoru už byly vyplněné modrou a zelenou.

„Už druhý stupeň?“ řekl Seregil.

„Je to koneckonců rodinný učenec,“ hrdě prohlásil Micum. „Hlavní kněžka ji velmi chválila.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Alek.

„Budu zase spát v knihovně?“ zeptala se Illia.

„Jistěže,“ odpověděl Seregil.

„Ale nebudeš celou noc vzhůru a číst si,“ varovala ji matka.

Illia se na Aleka spiklenecky podívala; proč by tam jinak chtěla spát?

* * *

Sotva se uložili k spánku, objevil se v jejich komnatě Runcer s důvěrně známým nesouhlasným výrazem, patrným z očí a úst.

„Ten malý kluk se vrátil a ptá se po vás, lordi,“ řekl s odporem, že jim musí přinášet tak nechutné zprávy. „Poslal jsem ho do zahrady.“

„Děkuji. Podívám se za ním,“ řekl Seregil.

Kepiho potkali na jaře, když chlapec na Podzimním trhu uřízl Therovi váček. Taky se Seregilovi a Alekovi postaral o zábavné pronásledování. Ne snad že by ve váčku bylo něco nenahraditelného, Seregila však zaujalo, že se chlapec dokázal dostat tak blízko k čaroději a dvěma nočním běžcům a málem se mu podařilo vyklouznout. Od té doby ho příležitostně používali jako pár očí a uší navíc spolu s hrstkou dalších výrostků, které jim Kepi přivedl.

Chlapec seděl na sudu na dešťovou vodu a hltal kus koláče. Runcer ho neměl rád, ale kuchařka, Sara, pro něj měla slabost a nikdy ho nenechala odejít s prázdným břichem.

Kepi byl skutečné dítě ulice, neznal rodiče ani nevěděl, kolik je mu let. Podle vzhledu to mohlo být cokoliv mezi deseti a podvyživenými dvanácti či třinácti. Byl vychrtlý, měl drobný špičatý obličej, velké modré oči a hřívu blond vlasů tak světlých, že se pod vybledlým hedvábným šátkem, který mu dal Seregil, zdály skoro bílé. Dlouhá halena – odložená po jakémsi Sařině synovci a zkrácená – mu volně visela na úzkých ramenech a zpod ní čouhaly bosé a špinavé nohy. Když potřeboval, dokázal hrát neviňátko, ale ve skutečnosti v sobě měl lstivost a divokost potřebnou k přežití ve své části města. Byl však také chytrý a rychlý a naprosto oddaný svým patronům. Jakmile zahlédl Seregila s Alekem, seskočil ze sudu a nešikovně se jim poklonil. „Brej večír, lordi,“ řekl, prskaje drobky. „Snad jsem vás nevyrušil nebo tak něco.“

„Ne. Chtěl jsi něco?“ zeptal se Seregil. Právě teď pro ně chlapec neměl žádnou rozdělanou práci.

„Doufal jsem, že máte nějakou práci, pane. Byli jste dlouho pryč, byl to hladovej čas.“

„Co se stalo s penězi, které jsme ti nechali?“ zeptal se Alek.

Kepiho ztřeštěný úsměv zakolísal. „Prohrál jsem je, pane.“

Seregil se zasmál: „Lekce od Illiora. Těžce získané peníze lze snadno ztratit.“

„Ano, můj pane.“

„Ale máš štěstí. Mám pro tebe jistou práci. Chci, abys sledoval dům vévody Relthea na ulici Stříbrného Měsíce. Je to pátý dům na straně Paláce, východně od brány. Jestli půjde vévoda v noci ven, obzvlášť sám a pozdě v noci, chci vědět kdy a kam. A dávej pozor, kdo půjde dovnitř. O den se nestarej, až po soumraku. A najdi někoho, kdo dohlédne na markýze Kyrina ve Smaragdové ulici.“

„Ano, lordi, jak říkáte.“

Seregil napočítal hrstku mincí a pustil chlapce ven zadní brankou. Kepi zmizel do noci jako toulavá kočka.

Kapitola 8

SKVOSTNÝ VEČER

Alekovi oslava vlastně nevadila, ale když vyrůstal v divočině, otec se o jeho narozeniny nikdy příliš nestaral, jen se o nich vždycky zmínil. A až dosud to bylo podobně i se Seregilem, protože byly tak brzo po letních svátcích, ale tento rok prohlásil, že Alekův vstup do dospělosti si zaslouží náležitý večírek mezi šlechtou.

„Je to důležitá událost, talí. Přišli bychom do řečí, kdybychom ji neslavili,“ odhodlaně řekl Alekovi, když toho rána snídali s Cavishovými.

Alek obrátil oči v sloup: „To už se stalo tak jako tak.“

Micum se zasmál: „No, vyvolali jste slušný skandál.“

„Co je to skandál, tati?“ zeptal se Luthas.

„To jsou hloupí lidi, kteří žárlí, že to spolu strýčkům tak sluší,“ vysvětlila Illia k otcovu značnému pobavení. „Že ano, strýčku Seregile?“

„Samozřejmě! Jsou zelení závistí, že mám takové štěstí.“ Seregil si přitáhl Alekovu ruku ke rtům a Alek se začervenal.

Illia je napodobila, hlasitě si políbila hřbet vlastní ruky a dva malí chlapci udělali totéž. Považovali to za skvělý vtip. Alek si přitiskl lžíci k nosu a zašilhal a děti křičely smíchy.

„To už stačí,“ řekla Kari. „Illio, vezmi ta štěňata a běžte si hrát ven. Tady ještě zbývá dost příprav na oslavu. Ty pojď se mnou, Elsbet.“

„Jste naši hosté, Kari,“ namítl Alek. „Nemusíš pracovat.“

„Nebuď hloupý.“ Kari vystrkala děti ven a zamířila do kuchyně poradit se se Sarou.

Micum se znovu opřel a povzdechl si: „Už dávno jsem se naučil jít jí prostě z cesty, když se k něčemu rozhodne. A víte, že tohle ji baví.“

„A mně se taky vůbec nelíbí, že bys měl pracovat na vlastní oslavě, Aleku,“ řekl Seregil. „Ale jestli dokážeš ze Selina dostat něco o jeho příteli, bude to dobrá práce.“

Micum zvedl ježaté zrzavé obočí: „Vy dva na něčem děláte.“

„Je to jen malá práce pro Thera,“ vysvětlil Alek.

„Můžu vám s něčím pomoct?“

„Poslouchej, co se povídá o Elani a Phorii,“ odpověděl Seregil.

Otevřenými dveřmi jídelny k nim ze zahrady dolehl smích a potom tříštivý zvuk.

„Micume!“ vykřikla z kuchyně Kari.

Micum vstal, vytáhl dýmku a váček tabáku. „Myslím, že půjdu Illie pomáhat minimalizovat škody.“

* * *

Přes veškeré předchozí stížnosti byl Alek ve chvíli, kdy začali přijíždět hosté, vzorem mladého šlechtice a hostitele. Ve vyšívaném fialovém plášti a s módní ametystovou náušnicí, která se mu houpala z pravého lalůčku, vypadal dokonale. S dlouhými světlými vlasy rozhozenými přes ramena vypadal o něco starší než obvykle. Nebo to snad bylo chováním. Seregil, sám dnes večer oblečený v mořské zelené a zlaté, se po očku podíval na svého talímenia a ucítil důvěrně známý záchvěv pýchy. Když Alek poprvé dorazil do Rhíminee, byl okouzlujícím – a občas nebezpečným – způsobem naivní a nezkušený. Ta naivita už byla samozřejmě dávno pryč, ale stále měl v sobě svěžest, kterou lidi přitahoval, a mnozí ho díky tomu příhodně podceňovali, stejně jako Seregila považovali jen za bohatého mladého flinka – okouzlujícího a zábavného, jistě, a vždy štědrého hostitele, dokonce i v těchto těžkých časech, ale přesto jen flinka.

„Ze všeho toho usmívání už mě začíná bolet obličej,“ zamumlal Alek, zatímco vítali vytrvalý proud hostů

Runcer stál u dveří salónu ve své nejlepší modré livreji, stříbrné knoflíky se mu leskly ve světle svíček a každého vcházejícího šlechtice ohlašoval.

Mnozí z nich byli mladí pánové a dámy, s nimiž Seregil s Alekem hrávali a pili, včetně hraběte Selina, který dorazil brzy a přátelsky Aleka objal jednou rukou, zatímco se opíral o umně vyřezávanou zlacenou hůl.

Další hosty tvořila směska bohatých kupců, kteří dohlíželi na Seregilovy rozmanité obchodní investice. Byli tu i básníci, umělci, a dokonce i pár nejvybranějších mužských a ženských kurtizán z domů na ulici Světel.

„Kolik lidí jsi pozval?“ zašeptal Alek k Seregilovi, když proud hostů neustával.

„Včetně Cavishových? Jenom asi tak stovku, víceméně.“

„Lord Thero z Rhíminee,“ vážně zvolal Runcer. „Čaroděj druhého řádu Třetí Orësky.“

Zkrácené jméno Seregilovi stále ještě znělo divně. Po staletí, od doby, kdy si jedna ze skalských královen vzala za manžela jednoho ze Seregilových prastrýců, dvůr používal faieský způsob dlouhého výčtu jmen po matce či otci. Ale navzdory tomu, že Aurënen jim dodával koně a zbraně, královna Phoria tuto tradici ukončila a vrátila se zpět ke „správným“ skalským jménům a krátkým vlasům u mužů. To druhé bylo samozřejmě spíš věcí módy než zákona, a tak si Seregil a Alek stejně jako mnoho dalších nechali vlasy dlouhé jako němý protest.

Jako další dorazila lady Kylith doprovázená svou neteří Ysmay a pohledným hnědovlasým hercem z divadla v ulici Košů, teď skvostně oblečeným v černé a stříbrné. Zdálo se, že s utrácením jejich peněz neváhal.

„Vzpomínáte si na mistra Atreho, že ano?“ zeptala se Kylith, když je oba políbila.

Herec se hluboce uklonil. „Doufám, pánové, že má přítomnost nikoho neurazí.“

„Skvělí umělci jsou tu vždy vítáni,“ ujistil ho Seregil. „Myslím, že tu budete v dobré společnosti.“

„Doufám, že naše divadlo znovu navštívíte, lordi,“ řekl Atre. Když se usmál, koutky tmavě modrých očí se mu přitažlivě zvedaly. Trocha přikrášlení? Ale možná to nebylo nutné. Atre měl hladkou kůži a oči mu zářily mládím. Přirozeně pohledný muž.

„Máme několik dalších her, záleží na večeru,“ říkal Atre.

„Jestli se Seregil nechá odlákat od stolů na bakši,“ řekla Kylith a líně mávala vějířem. „Ale, vidím, že je tu i rozkošná lady Kari!“ Kylith se odešla přivítat s přítelkyní, s Atrem v závěsu.

Vévoda Malthus přišel s manželkou Aniou a oba Aleka vřele objali.

„Letos v létě jsme vás viděli příliš málo!“ prohlásila Ania, zatímco Malthus odnášel jejich v hedvábí zabalený balíček na stůl, který už se prohýbal pod dary.

„S tím rozhodně souhlasím, drahá lady,“ odvětil Seregil.

„Za pár dní odjíždím na naše letní sídlo. Malthus tu musí zůstat a pracovat, samozřejmě, ale vy dva byste měli jet se mnou.“

„Poradím se s naším kalendářem,“ slíbil Seregil.

Brzy poté vplula dovnitř jejich přítelkyně Eirual, další ze Seregilových bývalých milenek a majitelka jednoho z nejelegantnějších nevěstinců s růžovými lucernami na ulici Světel. Doprovázelo ji několik jejích chráněnek. Královna nastavila módu vyšších výstřihů. Eirual a její kurtizány módu převzaly a zároveň se jí naprosto vysmívaly; živůtky jejich šatů tvořily barevné, drahokamy zdobené krajky a vysoké krajkové límce, ale tak průsvitné, že dál nabízely dráždivý pohled na poklady pod sebou.

Eirual byla napůl Zengatka a svou exotickou krásou si v ulici Kol vydělala jmění. Nešlo však jen o vzhled; užívala života plnými doušky a starala se, aby si ho stejně užívali i ti kolem ní. Byla s ní půvabná Myrhichia a tmavé, umně načesané vlasy se jí třpytily safírovými sponkami.

„Moji miláčci!“ vykřikla Eirual a oba je hlasitě políbila. „Proč ve jménu celé Čtveřice nemáte dům na venkově, kam byste mě mohli vylákat?“

„A přijít o rozkoše města?“ pokrčil rameny Seregil. „Nevydržel bych ani týden!“

„A přece pořád někam mizíte.“ Lady Syllia a její současná milenka, proslulá herečka Lavinis, došly k Eirual, zastavily se u ní a ušklíbly se na Seregila. Seregil cítil z jejich dechu víno. „Kam teda vy dva vlastně mizíte?“

„Ujišťuji vás, že do jiných měst,“ se smíchem odvětil Seregil. „Musím dohlížet na všechny své investice. Ne všichni jsme se narodili do bohatství.“

Alekova a Seregilova příležitostná zmizení vyvolávala řeči, ale Seregil se během let naučil vyprávět dostatečně nudné historky, takže se naslouchající zřídkakdy vyptávali na podrobnosti, a Alek to snadno pochytil.

Když dorazila většina hostů, Seregil mávl na hudebníky a ti zahráli živou melodii, ještě ne k tanci, jen pro sváteční atmosféru. Všichni postupně směřovali k bohatě naloženým stolům na opačné straně místnosti, kde se nacházela nejedna pašovaná pochoutka, dodaná z Aurënenu a Zengatu. Illia a chlapci už si našli kamarády ke hře a vytratili se do zahrady.

* * *

Když se Alek procházel a bavil se s hosty, našel Thera, jak se s dost podivným výrazem rozhlíží kolem.

„Co se děje?“ zeptal se Alek.

„Nic, jenom jsem měl dojem, že cítím – ne, to nic není. Báječný večírek, Aleku.“

„Jsem rád, že jsi tady. A hádej, kdo ještě tady je?“

„Nemám ponětí.“

„Atre, ten mycenský herec, o kterém jsme ti říkali!“ Alek se rozhlédl. „Nevidím ho, ale někde tady je. Najdu ho a představím ti ho.“

Nezdálo se, že by Thera ta myšlenka příliš nadchla.

„A do toho divadla s námi zajdeš,“ plísnil ho Alek. „Trávíš v té své věži až moc času.“

„Zajdu, někdy. Mám spoustu práce.“

Alek se zazubil: „To říkáš pořád. No, jsem rád, že jsi dnes přišel.“

Z davu se vynořil Seregil a vzal Aleka za paži. „Je čas začít, talí. Zahájení je na tobě.“

„Popovídáme si později, Thero,“ řekl Alek, zatímco ho Seregil odváděl pryč, k hostině. „A budu trvat na tom, že půjdeš do divadla, jak jsi slíbil…“

Ale čaroděj už zmizel v davu, bezpochyby proto, aby nemusel nic slibovat.

* * *

Nebylo tu ani stopy po letním nedostatku. Na stole se vedle talířů se studenou porcovanou kachnou, vařenými humry, pestrouny, mísami malých surmovek ve vinném octě a pečenou zeleninou s citrónovou zálivkou kupily ploché bochánky petrželového chleba. Další stůl plnily ovocné koláče a zvířátka z cukrové vaty. Postával u nich Anat, mladý kuchyňský pomocník, a hlídal jídlo před psy, kteří číhali mezi hosty, žluté oči hladově upřené na stůl.

Alek zvedl bochánek chleba, rozlomil ho napůl a odlil úlitbu Čtveřici jako znamení, že hostina začíná.

Když dojedli a začalo se nalévat sladké víno, přišel čas otevírat a obdivovat dárky – rukavice, prsteny, náušnice, drahé herní kameny, vína, vyšívané kapesníčky mladých dam a podobné. Vzhledem k současnému nedostatku byla nejspíš většina z druhé ruky. Alek se nad každým na okamžik zastavil a potom přišel čas pro tanec a magii.

„Mám?“ zeptal se Thero.

„Jestli chceš,“ s mrknutím odpověděl Seregil. „Runcere, prosím, přiveďte děti.“

Během let se mezi různými Seregilovými hosty z řad čarodějů stalo jakousi tradicí oživovat nástěnné malby v salónu. Listnatý háj s mořem v dálce byl obydlen nejrůznějšími fantastickými zvířaty a tvory, od ohnivých salamandrů až po kentauří harfeníky. Dnes Thero vyčaroval draky – nejen velké, poletující v dálce, ale taky drobný potěr, jaký potkali v Aurënenu, dovádějící mezi namalovaným spadaným listím, hbitě vybíhající nahoru po kmenech stromů a třepotající křidélky mezi větvemi. Pro Skalany to byla kouzelná, nádherná fantazie; pro Seregila a Aleka to byl kousek domova. Brzy se u potěru objevili zpívající ptáci se zlatým peřím a zpoza dveří se vynořil veliký drak, těsně za okrajem lesa obcházel pokoj a zlověstně civěl na hosty.

Uprostřed potlesku a smíchu vzal Seregil Aleka za ruku a odtáhl ho do poloviny velkého schodiště. Zvedl pohár a pozdravil jím Aleka: „Na mého milence!“

„Který je konečně dost starý, abyste všichni přestali potřásat hlavami,“ dodal Micum a i on zvedl pohár.

„Skandál!“ pípl odněkud z davu Luthas.

Ozval se jásot i další smích a začal tanec. Alek se Seregilem vedli první rychlý tanec a potom se rozdělili, aby si zatančili s hosty.

Tak se stalo, že se Seregil při pavaně ocitl v kole s Atrem.

„Opravdu znovu navštívíte naše divadlo, lorde?“ zeptal se herec, když dokončovali řadu pomalých, ladných kroků, a tvářil se vřele.

Seregil se zasmál: „Nezkoušejte na mě svoje triky!“

Odpověděl mu oslnivý úsměv: „Jde jen o pokorný obdiv, můj pane!“

Alek je v kruhu minul s Ysmay, Kylithinou neteří, a tázavě se na Seregila podíval. Seregil na něho jen mrkl.

„Lady Kylith mi říkala, že vy a lord Alek patříte k největším mecenášům umění v Rhíminee,“ řekl Atre. „A podle vašich hostů vidím, že je to tak.“

Byla to přehnaná chvála, ale v davu bylo mnoho malířů a básníků a kolem několika z nich se shromáždily skupinky zaujatých posluchačů. Donaeus, nejslavnější – a nejarogantnější – básník, byl jako vždy v centru největšího a nejmladšího kruhu obdivovatelů. Tyčil se nad nimi v ošumělém sametu a sytým, znělým hlasem deklamoval svůj nejnovější epos. Skvělý sochař Ravinus, který nedávno na Chrámovém náměstí odhalil vychvalovanou sochu staré královny Idrilain, očividně vysvětloval jakýsi postup lordu Zymeovi a rukama modeloval vzduch.

„Jste vynikající patron,“ podotkl Atre.

„A vy lichotník,“ odvětil Seregil. „Nemýlím se, když hádám, že hledáte sponzora pro novou hru?“

Atre ani nevypadal rozpačitě. „A mohla by to snad být jiná než lukrativní investice, když jsem principálem já? Současné působiště nás však omezuje. Mnozí šlechtici tam nepůjdou a je tak malé, že musíme odmítat diváky…“

„To je zlé. Máte nějaké řešení?“

Atre dokončil elegantní otočku a znovu se ocitl tváří k Seregilovi. „Hledal jsem větší divadlo na ulici Kormoránů.“

„Kormoránů? Jak ambiciózní!“ zasmál se Seregil. Bylo to na okraji Šlechtické čtvrti, dostatečně blízko, aby upoutali pozornost bohatých mecenášů. „No, obchod mě začíná trochu nudit.“

Když hudba dohrála, Atre se sklonil k Seregilově ruce. „Jsem vaším služebníkem, můj pane.“

Seregil s neutrálním výrazem pevněji stiskl herci ruku a zašeptal: „Doufám, že to myslíte vážně, mistře Atre.“

Herec zamrkal, zaskočený tím, že někdo vzal zdvořilou lichotku doslova. „Samozřejmě, můj pane.“

„Dobrá. Brzy si promluvíme. Rád bych viděl to místo v uličce Kormoránů, než se rozhodnu, jestli do něj budu nebo nebudu investovat.“

„Jak si přejete, můj pane.“ Atre se znovu uklonil a přešel k dalšímu tanečníkovi.

„Je přelétavý,“ zašeptala Kylith, když vzala Seregila za ruku, připravená k dalšímu tanci.

„Doufám, že jsem ho podle tvého mínění příliš nepovzbudil.“

„To nevadí. Je natolik pohledný, abych mu trochu flirtování odpustila, i když ho muži ve skutečnosti nezajímají.“

„Ale ví, že zajímají mě,“ podotkl Seregil. „A je to zkušený herec.“

„Chystáš se investovat do jeho divadla, že?“

„A ty?“

„Prostě ho musíme dostat z toho mizerného místa, kde jsou teď! A přiznej, že tě okouzlil.“

Seregil jí věnoval galantní úsměv: „Jsi zkažená žena, má paní.“

* * *

Alek se na všechny usmíval a kýval, culícím se mladíkům a dívkám věnoval tolik pozornosti, aby byl zdvořilý, ale nepovzbuzoval je – což ho k jeho trvalému údivu zřejmě činilo ještě přitažlivějším – a starší nechal, aby ho starostlivě obskakovali a bavili. Když už toho měl dost, unikl na taneční parket. Od prvních nemotorných lekcí na Vodním Luhu se naučil mít tanec rád.

Dotančil rejdovák s Illiou a zrovna se chystal protáhnout se davem a najít Selina, když ho zaujal kousek rozhovoru.

„Mám Seregila stejně ráda jako ostatní,“ říkala vévodkyně Nerian vévodovi Malthovi. Stáli s hlavami u sebe vedle chodby pro služebnictvo. „Ale tohle je jiné. Aurënfaieové vědí, že nás mají v hrsti, a pořádně toho využívají.“

Alek nenápadně postával poblíž a pozorně naslouchal, jak Nerian káže Malthovi o cenách aurënské oceli. Její jméno bylo na seznamu markýze Kyrina stejně jako Malthovo.

„Dodržují podmínky dohodnuté princeznou Kliou,“ připomněl jí Malthus. „Těžko můžou za to, že se válka táhne tak dlouho. Ať se nám to líbí nebo ne, potřebujeme cizí koně, ocel i obilí. Mycena je zdecimovaná. Máme zprávy o hladomorech ve střední části země a kolem řeky. Severní obchodní cesty jsou letos v létě přinejlepším nespolehlivé. Od časného jara nedorazila do královské pokladnice žádná zásilka zlata. Faieové už nám dávají na dluh. Opravdu, přítelkyně, myslím, že jste nespravedlivá.“

Nerian se na okamžik odmlčela a pak se s reptáním odvrátila: „No, vy to zřejmě vidíte takto. Občas si říkám, jestli jste skutečně…“ Právě v tom okamžiku zahlédla Aleka a usmála se. „Všechno nejlepší, Aleku. Děkuji za pozvání.“

Alekovi neunikla ani náhlá změna tématu, ani Malthův znepokojený výraz. „Rád vás znovu vidím, lady,“ odpověděl. „Doufám, že se vám jídlo nezdá příliš ubohé.“

„To sotva! Vaše Sara je úžasná.“

Alek s ní chvíli postál a nezávazně si povídali, dokud nezahlédl Selina, jak mluví dole pod schody s nějakým básníkem. Než se však k němu dostal, vyčíhaly si ho Eirual a Myrhichia.

„Myslím, že nám oběma dlužíš tanec, lorde Aleku, jako náhradu za dlouhou nepřítomnost ve městě,“ prohlásila Eirual a fialkové oči se jí leskly pobavením a vínem.

„S oběma najednou?“ zeptal se Alek.

Eirual se zasmála a síťka drahokamů se jí na prsou zablýskala ve světle svíček. „Víte, že za to účtuji víc, pane.“ Jestli chtěla Aleka přimět, aby se začervenal, podařilo se jí to. Byla to potíž, ze které stále nevyrůstal. „Ne, vezměte si tady mou půvabnou dívku. Půjdu si najít toho vašeho milence, jestli se mi ho podaří odlákat od všech těch mladíků.“

Vskutku, Seregil byl právě na druhé straně místnosti, blízko hlavního vchodu, obklíčený básníky a jejich příznivci. Byl tam s ním Thero, který si očividně užíval živou debatu s Donaem. Eirual prokráčela davem, vyžádala si Seregila pro sebe a odtáhla ho z jejich středu za ruku na taneční parket.

Hudebníci zahráli další rychlý kousek a Alek vzal mladou kurtizánu do náruče a zavířil s ní po parketu. Koutkem oka zahlédl Illiu, jak září a povídá si při tanci s Atrem, který ji očividně okouzloval stejně jako každou jinou ženu v místnosti.

Myrhichia se zasmála. Tváře měla zarudlé a prameny černých vlasů unikaly z démantových spon a lemovaly půvabnou tvář. „Dnes jste ve formě, můj lorde.“

„To musí být vliv mé taneční partnerky,“ galantně odvětil Alek. Ve skutečnosti se mu doopravdy líbila. Byla to druhá – a poslední – žena, se kterou spal, a jediná, se kterou byl z vlastní vůle. Ocitl se s ní tehdy večer v nevěstinci v polovině schodiště, než si stačil uvědomit, že se šedýma očima a tmavými vlasy trochu podobá Seregilovi. To bylo počátkem řady znepokojivých odhalení, jejichž výsledek ho odvedl mimo nevěstince a lůžka žen, ale přesto k ní stále cítil jistou náklonnost a vděčnost a začínal víc chápat, jak Seregil zůstává přáteli s bývalými milenci.

Myrhichia byla chytrá, zábavná a hrdá na své umění, které zahrnovalo mnohem více, než co se dělo v pokojích nahoře. Pěkně zpívala, dovedla obratně vést rozhovor, hrála na několik hudebních nástrojů a bakši a karty uměla hrát stejně dobře jako Seregil. Nebylo nijak neobvyklé, že mladí šlechtici využívali služby takovýchto žen pro pouhé potěšení z jejich společnosti, a Myrhichia měla mnoho obdivovatelů.

Vzápětí ho polapila Illia, přidržela si ho na další tři tance a celou dobu ho škádlila.

„Bavíš se dobře?“ zeptal se jí, zatímco s ní točil v rychlém tempu. „S takhle učesanými vlasy vypadáš dospěle.“

„Dospívám,“ odpověděla udýchaně. „A pořád tančím líp než ty.“

„To si musíš vyřídit s Bekou, to ona mě učila.“

„Vzpomínám si, tehdy, když jsi byl na Vodním Luhu poprvé. Byl jsi pořádné kopyto, pořád jsi jí šlapal na nohy.“

„Raději bys ke mně měla být o mých narozeninách hodná, jinak ti to oplatím o tvých,“ varoval ji a vyhodil ji do vzduchu, když hudba skončila.

Illia velmi nedospěle vyjekla, ale když ji postavil na zem, pořádně ho objala.

Konečně se mu podařilo omluvit se a zastihnout Selina v jídelně, kde lidé hráli karty. Byla tam Elsbet a před sebou měla slušnou výhru. Alek ji krátce políbil na tvář a dívka se začervenala.

„Nevěděl jsem, že chrámové novicky smějí hrát hazard,“ škádlil ji, když Elsbet položila na stůl další vítěznou kartu a její protivníci zasténali.

„Neměly by,“ prohlásil Selin, znechuceně odhodil karty a zaplatil sázku. Alek si přisedl vedle něj. „Illior přeje hráčům a ona nese jeho značku.“

„Učil mě hrát strýček Seregil,“ řekla Elsbet. „Víc štěstí nepotřebuji.“

„Omlouvám se, jenom jsem žertoval,“ odpověděl Selin a začervenal se, a Alek si uvědomil, že vtipkování mladého lorda může znamenat víc než jen plané řeči. Zdálo se, že ho Elsbet svým tichým kouzlem dost očarovala. „A nehraji ani s tebou!“ sdělil Alekovi a položil mu ruku kolem ramen. „Moje babička mě učila nikdy se nesázet s nikým, kdo má právě narozeniny. Prohra by znamenala rok smůly.“

„Moje prohra, nebo tvoje?“

Selin se krátce zamyslel. Očividně už vypil dost vína. „No, to si nevzpomínám, ale pro jednoho z nás by to znamenalo smůlu, a to nebudu riskovat.“

„Co kdybychom se prošli po zahradě?“ navrhl Alek. „Venku je mnohem chladněji.“

Selin, který jako dítě při nehodě kočáru ztratil větší část pravé nohy, se natáhl po ozdobné holi a hbitě následoval Aleka ven. Byla jasná, bezměsíčná noc, ale hvězdy zářily tak jasně, že vrhaly stíny. Popínavé růže na besídkách kvetly a voněly nočním vzduchem.

„Cos dělal celé léto?“ zeptal se Alek. „Už jsem tě neviděl, ani nepamatuji.“

„Dohlížel jsem na matčiny záležitosti,“ odpověděl Selin. „Co otec zemřel, zhroutila se. Občas zůstává v posteli celé dny.“

„To je mi líto. Ale tu a tam máš očividně trochu volna.“

„To ano. Podařilo se mi letos v létě vyjet na jeden lov, a kdykoliv můžu, chodím do salónů arcivévodkyně Alayi.“

To bylo vhodné otevření. „Odkud ji znáš?“

„Matka mě posílá pro nejnovější klepy. To je pro ni v těchto dnech jedna z mála radostí.“

„Není vévoda Reltheus přítel arcivévodkyně?“

„Jistě, ano! A taky můj přítel. Znáš ho?“

„Ne, ale slyšel jsem, že vede zajímavé rozhovory.“ Alek samozřejmě nikdy nic takového neslyšel. Naštěstí výstřel naslepo zasáhl terč.

„Je to velmi zábavný společník!“ souhlasil Selin. „Arcivévodkyně má toho muže velmi ráda.“

„A odkud se ti dva znají?“ zeptal se Alek.

„Korunní princezna loni v zimě lovila na jeho honitbě. Jeho lesy překypují vysokou! Princeznu Elani doprovázel celý dvůr a arcivévodkyni tehdy Reltheus očividně zaujal.“ Selin ztišil hlas a mrkl. „A šeptá se, že princezna byla dost okouzlená jeho nejstarším synem Danosem.“

Alek předstíral překvapení: „Takže Danos se princezně dvoří?“

„Zpovzdálí, ano. Je u Královniny jízdní hlídky.“ Selin zněl trochu toužebně a bezděčně si bubnoval prsty o berlu. „Abych byl upřímný, neznám syna tak dobře jako otce. Vévoda Reltheus je dost dobrý hráč bakši.“

„Možná bys nás někdy mohl představit. Zní to jako někdo, koho může stát za to znát.“

„Budu velice rád! Napiš mi zítra, a já něco zařídím.“

Přece jen odvedl dnes večer dobrou práci.

* * *

Thero byl dost opilý a právě tančil s Elsbet Cavishovou, když náhle ucítil matné zašimrání na zátylku; mohl to být pavouk, ale cítil v tom i závan magie. Rozhlédl se po přeplněné místnosti, ale nedokázal najít zdroj. Ztratilo se to stejně rychle, jako to přišlo.

„Děje se něco, Thero?“ zeptala se Elsbet.

„Ne, jenom jsem zrovna cítil něco divného.“

„Kouzlo?“

„Snad.“

„No, třeba má někdo silný amulet.“ Šibalsky se na něj usmála. „Nebo je to možná tím vínem.“

„Asi máš pravdu.“ Ale ještě chvíli potom trávil čas bloumáním davem, avšak bezúspěšně.

* * *

Kolem půlnoci vzala Kari unavené mladší děti nahoru, ale večírek se táhl ještě dlouho do noci. Lord Seregil měl vynikající sklep a víno, pivo a zengatská pálenka volně proudily. Jak se dalo čekat, mladší hosté – a někteří méně zodpovědní starší – se opili. Už začínalo svítat, když odcházeli poslední, kdo zůstali na nohou, a těm, kteří zůstali opile chrápat na lavicích a pod stoly, posloužili polštáři a přikrývkami.

Seregil zívl a plácl Aleka i Micuma po rameni, zatímco se spokojeně rozhlížel po salónu. „Vždycky říkám, že večírek není úspěšný, když nikdo nezvrací v zahradě.“

Alek si ho suše přeměřil. „Pak byl tenhle velmi úspěšný. Měli jsme tam připravit kbelíky.“

„Nezávidím sluhům, kteří to budou muset uklízet,“ prohlásil Micum a trochu vrávoravě za nimi zamířil nahoru po schodech. Ztišil hlas a zeptal se: „Slyšeli jste dnes večer něco o princezně Klie?“

„Ne,“ odpověděl Seregil.

„Malthus a vévodkyně Nerian se bavili o dohodě, kterou uzavřela s Aurënenem,“ řekl Alek. „A vévodkyně byla na Kyrinově seznamu.“

„Na seznamu?“ zeptal se Micum.

„Vysvětlím ti to, až budeme střízliví,“ řekl mu Seregil.

„Vévoda Selin se na Kliu ptal, ví, že pod ní Beka slouží,“ řekl jim Micum. „Moc jsem nad tím nepřemýšlel. Potom jsem její jméno zachytil znovu, když jsem se byl projít v zahradě, abych si vyčistil hlavu. Minul jsem lorda Area a lady Yrin, kteří se tam myslím taky procházeli.“

„Jejich jména byla na seznamu taky,“ řekl Alek.

„Drželi hlavy u sebe a zachytil jsem Kliino jméno a něco o nástupnictví,“ pokračoval Micum. „Když mě uviděli, začali si se mnou povídat o koních.“

„Zajímavé,“ řekl Seregil a znovu zívl. „Není to zrovna něco, o čem se lidé baví na veřejnosti. Nástupnictví. Ne koně.“

„Byli už dost opilí.“

„Škoda, žes toho nezaslechl víc.“

„Podařilo se mi stočit rozhovor k Bece. Nevěděli, že slouží pod Kliou. Každopádně, nikam to nevedlo. Říkal jsem si, že to bylo všechno trochu divné.“

„Budu je muset poslouchat, příště,“ řekl Seregil a zívl, až mu zapraskala čelist.

„Do postele?“ zeptal se Alek.

„Skvělý nápad!“

Micum se zazubil: „Nečekejte, že mě dnes uvidíte před večeří.“

Ale nejdřív zašel do knihovny. Alek se zastavil u otevřených dveří a díval se, jak Micum zvedá Illiu z křesla, ve kterém usnula. Na stojanu vedle křesla byla vyhořelá svíčka a před ní na koberci ležela kniha, na místě, kam spadla. Micum položil Illiu na pohovku, kterou měla připravenou, přetáhl přes ni pokrývku a zašeptal: „Neříkej to její matce.“

Alek přikývl a zamířil za Seregilem do ložnice.

Seregil hodil plášť kamsi k šatníku, skopl boty a natáhl se na břicho na postel.

Alek zavřel dveře a přehodil si plášť přes opěradlo židle u okna, aby vyvětral.

„Viděl jsem, že sis nakonec promluvil se Selinem,“ řekl mu Seregil. Hlas měl trochu ztlumený polštářem.

Alek sebou plácl vedle něj. „Myslím, že ty kódované zprávy možná posílá otci Danos. Je v Kliině švadroně.“

„Špehuje vlastní velitelku? To není moc loajální. Dostal jsi ze Selina ještě něco?“

„Chystá se nás představit vévodovi Reltheovi, který prý rád hraje bakši.“

„Výborně! To by mělo věci zjednodušit!“ Seregil se otočil a opřel se o podhlavník. „Užil sis svou oslavu?“

„Jistěže ano, talí.“ Alek se posunul a opřel se hlavou o Seregilovo štíhlé stehno. „Zatančil jsem si s Elsbet a porazil jsem všechny hráče bakši v jídelně, zatímco tě zatlačili do kouta všichni ti básníci. Co ses od té smečky pijavic dozvěděl tentokrát?“

„Pijavice ve smečkách!“ Seregil se té představě zasmál. „Podívejme se. Lady Lania zahýbá manželovi se dvěma různými milenci a nikdo neví, čí dítě vlastně nosí. Manželka vévody Northa utekla, protože ji bil víc, než snesla. Korathanův pěkný mladý lord Byris se za zavřenými dveřmi cpe sladkostmi a udržuje si štíhlou postavu tak, že se šimrá husím peřím vzadu na krku, aby je zase vyzvracel. Lady Moria spí s lady Staniou. Obvyklé hlouposti.“

„Já jsem zaslechl něco zajímavějšího.“ Alek mu řekl o rozhovoru mezi Malthem a Nerian. „Myslel jsem, že jsou přátelé, ale zněli naštvaně.“

„Vedro a nedostatek všechny popuzuje. Až se Phoria vrátí, věci se uklidní.“

„To není poprvé, co jsem někoho slyšel stěžovat si na faie.“ Alek jemně zatahal Seregila za pramen dlouhých vlasů. „Upoutáváš na sebe pozornost, víš.“

„Jsme faieové, Aleku,“ řekl Seregil a pomalu zavřel oči. Zamotal prsty do Alekových hustých vlasů. „Aspoň já jsem, jak všichni vědí, a ty jsi očividně v mém područí. Nikoho nezajímá,“ znovu zívl, „jak máme dlouhé vlasy. A Phoria nás stejně nemá ráda po té naší poslední práci.“

„Možná ne, ale právě takové věci šlechtu rozdělují,“ přemítal Alek. „Jak může Phoria pokračovat v urážení takového spojence, jako je Aurënen, když je to její nejlepší zdroj pomoci, teď, když je Mycena zpustošená? A ty řeči o královně, která ani neuvažovala nad příměřím? Myslíš, že to má něco společného s tím, co mají za lubem Reltheus a Kyrin?“

„Na to je ještě moc brzo.“

Alek se zazubil a přejel Seregilovi prstem po tváři, obdivuje hladkou kůži bez jediného vousu. „Ten herec se rozhodně snažil, co mohl, aby tě okouzlil.“

„Mě i všechny ostatní.“ Seregil zachytil Alekovu ruku a podíval se na něho. „Vadilo ti to?“

„Ne, talí. Je jenom domýšlivý a chce tvoje peníze.“

„Naše peníze. A máš úplnou pravdu. Zdá se, že budeme brzy vlastnit částečný podíl na divadle.“

Kapitola 9

PATRONI UMĚNÍ

Příští den si šel Seregil promluvit s Therem o tom, co se dozvěděli na večírku, a Kari si vyšla s Elsbet a Illiou nakupovat látky. Alek zůstal s Micumem a chlapci doma a cvičili na zahradě střelbu. Nový Radly už mu připadal v rukách důvěrně známý, ale kvůli příliš dlouhému pobytu ve městě hrozilo, že jeho střelecké umění otupí. Gherin a Luthas měli luky na hraní a Micum s Alekem je učili používat je, se spoustou smíchu.

Ze dveří jídelny vyhlédl Runcer. „Je tu mistr Atre, můj pane.“

„Pošli ho ven,“ řekl Alek.

Herec Micuma a Aleka vřele pozdravil a vykouzlil ze vzduchu pence pro chlapce, čímž si od nich obou vysloužil potěšený smích a objetí.

„Rozhodně máte skvělé děti, lorde Micume,“ řekl Atre, když si chlapci znovu odběhli hrát. „A prosím, nemusíte kvůli mně přerušovat, co děláte. Včera v noci jsem hodně slyšel o střeleckém umění lorda Aleka.“

„A všechno byla pravda,“ ujistil ho Micum. „Nikdy předtím jsem nic takového neviděl.“

„Rád bych to viděl na vlastní oči, pokud to ode mne není příliš drzé.“

Alek si uvědomil, že jsou dnes mužovy způsoby méně podlézavé a květnaté, a přemýšlel, jestli za to může nedostatek vína, nebo publika. Znovu vzal luk, rychle za sebou vystřelil čtyři šípy doprostřed kruhového terče na opačném konci zahrady a potom je orámoval hvězdou z pěti dalších.

Atre uznale zatleskal. „Chvála, kterou jsem slyšel, nepřeháněla, lorde. Musíte být úctyhodný lovec. Nebo jste byl voják?“

„Lovec.“ Alek odložil luk a toulec, pokrytý shatta, na kamenný stůl. „Můžu vám nabídnout něco k pití? Dnes se držíme moštu, ale je tu i víno, pokud mu dáváte přednost.“

Atre se poplácal po plochém břiše. „Mošt, prosím! Pořád mám ještě choulostivý žaludek.“

Runcer přinesl další pohár. Usadili se ve stinném koutě a kochali se vůní letních květin a bylin kolem nich. Rozhovor se přirozeně stočil k divadlu a Atre nadšeně popisoval svou nejnovější hru a divadlo v uličce Kormoránů, kam doufal, že se jeho společnost přesune, jakmile budou mít víc peněz. Očividně mu šlo o peníze, ale zřetelná láska k divadelnímu umění byla nakažlivá a Alek zjistil, že se vyptává na hry i divadlo. I Micum položil pár otázek.

„Lord Seregil říkal, že by rád viděl divadlo v uličce Kormoránů,“ řekl Atre, aby vrátil rozhovor zpět. „Musíte přijít s ním, lordi.“

„Zítra brzy ráno odjíždíme domů,“ řekl mu Micum. „Musíme kosit seno a oves.“

„No, já bych to místo rád viděl,“ řekl Alek.

„Já taky.“ Seregil stál ve dveřích jídelny jen v košili. „Ačkoliv mám podezření, že to bude drahá návštěva.“

Atre se zasmál: „Obávám se, že máte pravdu, lorde, pokud se osud rozhodne na můj podnik usmát. Snad zítra?“

„Výborně.“

„Děkuji, lordi! Kéž se na vás Světlonoš usmívá ve všech věcech. A musíte vidět novou hru. Peníze, které jste nám dal při příležitosti našeho prvního setkání, nám velice pomohly. Uvidíte značné zlepšení našich kostýmů.“

„Udělalo na mě velký dojem, jak jste si poradili hlavně s líčením. Bylo to uhlí a křída, že?“ zeptal se Seregil.

Atre vypadal příjemně překvapený. „No ano, a trocha svíčkového loje.“

„A co jste použili místo karmínu?“

„Odvar z jakýchsi červených květin, které jsme našli růst v příkopech za městem. Jste velmi pozorný, lorde. Jen málokterý z našich patronů věnuje pozornost takovým detailům.“

„No, jak jste uhodl, mám za sebou pár ochotnických představení.“

Alek s Micumem si vyměnili několik vědoucích pohledů a pokoušeli se neusmát. Oba ho viděli hrát různé role, od zmrzačených žebráků a starců až po půvabnou, třebaže poněkud znepokojující lady Gwethelyn.

„Rád bych s vámi to vaše divadlo probral podrobněji, mistře Atre,“ řekl Seregil. „Zůstanete na večeři?“

„Je mi velkou ctí, lorde, ale bohužel musím odmítnout. Máme dnes večer představení a musím na ně dohlédnout, a navíc hraji hlavní roli.“

„Ach, samozřejmě. Pak tedy jindy. Nebudu vás zdržovat.“

Atre se uklonil a odešel.

Seregil se posadil a nalil si pohár moštu. „Okouzlující, že ano?“

„A neodbytný,“ řekl Micum a zasmál se. „Neztrácel čas, než se vrátil.“

„To není nijak překvapivé. Podle něj musí v současném působišti odmítat diváky u dveří. Řekl bych, že z něj brzy bude velice bohatý muž.“

„A tobě se líbí,“ poznamenal Alek. „Mně taky. Vsadím se, že by z něho byl dobrý noční běžec.“

„To by bezpochyby byl. Herci jsou často dobří špehové. Budeme si na něho muset dávat pozor.“

* * *

Atre se s nimi setkal v dohodnutém čase v uličce Kormoránů. Byla tu i lady Kylith a ovívala se vějířem v otevřeném kočáře.

„Jsem tak ráda, že jste se vy dva rozhodli investovat,“ řekla, když jí Alek pomáhal dolů.

„Nevěděl jsem, že už je o tom rozhodnuto,“ odpověděl Seregil.

Kylith se zasmála a klepla ho vějířem.

„To bych si nedovolil!“ zvolal Atre.

„Klidně jste mohl.“ Seregil si dramaticky povzdechl. „Zdá se, že tady lady už má o celé věci jasno. Tak tedy pojďme. Podívejme se na to.“

Tohle divadlo se nijak nepodobalo tomu v ulici Košů. Na velikých, leštěných dřevěných dveřích bylo vyřezané Illiorovo oko, jelikož Illior byl patronem tvořivosti a herců stejně jako čarodějů, zlodějů a bláznů. Uvnitř byly řady náležitých sedadel a tucet pěkných lóží dost velkých na pohovky a stolky na víno. Jeviště bylo dvakrát větší než v ulici Košů a lemovaly ho vysoké dřevěné sloupy, vyřezávané do podoby stromů, jejichž větve, obtížené listy a ovocem, se prostíraly po stropě divadla. Atre je provedl kolem, ukázal jim hezké detaily na jevišti a potom je provedl změtí malých šaten a skladů za ním.

„Je dokonalé, a hodno vaší skvělé společnosti,“ řekla nakonec Kylith. „Vy dva s Alekem budete štědří, že, Seregile?“

Seregil se souhlasně rozhlédl. „Je to pěkná změna proti mým obvyklým investicím.“

„A jakmile se vojsko vrátí domů, měly by obchody jít ještě lépe,“ dodal Alek.

„Půjdou lépe už předtím, ujišťuji vás,“ řekl mu Atre. „Naši mycenští patroni ztrojnásobili své peníze za pouhý rok. Očekávám, že tady si povedeme přinejmenším stejně dobře.“

„Illiorovo Světlo, to není o penězích!“ pobouřeně vykřikla Kylith. „Pro mne to není obchod, mistře Atre. Nechci se tě nijak dotknout, drahý Seregile.“

„Nic se nestalo, lady.“

„Ne, jen si přeji zajistit vašemu krásnému umění tady v Rhíminee náležité postavení,“ řekla Kylith a pohladila Atreho po paži.

Atre věnoval Kylith vroucí pohled, při kterém se dokonce i zkušená stará dvořanka začervenala. „Jste nesmírně štědrá, má lady.“ Potom se obrátil na Seregila a Aleka. „Všechna naše představení budou věnována vám třem. A jako vždy jsem vám k službám, má paní.“

„Minule na večírku mi slíbil totéž,“ mrkl na ni Seregil. „Možná bychom si měli vypracovat rozvrh?“

Kapitola 10

TEUS

Teus se krčil na konci uličky naproti Krabímu nábřeží a schovával se před staršími kluky, kteří na něj měli spadeno. Dřepěl s bradou na kostnatých kolenou a kreslil si v prachu kouskem rozbitého nádobí, když do ústí uličky náhle padl stín. Zvedl oči a zjistil, že si ho měří jakási podivná postava. Byl to mladý chlapík s berlou a ovázanou nohou a přes oko měl pásku. Střapaté žluté vlasy, které mu trčely zpod klobouku, vypadaly špinavé stejně jako obličej a ruce. Měl na sobě dlouhou tuniku s provazem místo opasku a nesl přes rameno beztvarý vak.

Teus vyskočil na nohy; uvědomoval si, že je v pasti. Neznámý však zůstal stát, kde byl, a řekl: „Myslím, že jsem se ztratil, kluku. Můžeš mi říct, jak se dostanu do krčmy u Mořského hada?“

„K Hadovi?“ Teus pevně zavřel jedno oko a přemýšlel, jak muži popsat všechny zatáčky a rohy. Na způsobu, jakým muž mluvil, bylo něco legračního. Tady v Dolním Městě se člověk potkal s nejrůznějšími přízvuky, ale tenhle ještě nikdy neslyšel. „Je to dost daleko.“ Namířil prstem. „Tímhle směrem.“

Muž se na něj zahanbeně usmál: „Možná bys mi to mohl ukázat? Nejsem zvyklý na takhle velká města, bloudím tu celé dopoledne a mí přátelé se už určitě diví, kde jsem. Bojím se, že odplují beze mě. Můžu ti něco zaplatit za námahu.“ Vytáhl z váčku stříbrnou penci a zvedl ji tak, aby ji Teus viděl.

Chlapec minci dychtivě sledoval, ale pořád váhal. Had byl na okraji čtvrti ještě horší než tahle, ale muž vypadal ustaraně a taky přátelsky, a očividně nebyl místní. Možná mu poví, odkud je. Teus rád poslouchal o dalekých místech. Až bude dost starý, chystal se na moře jako plavčík, aby se na ně sám podíval. Kdekoliv jinde to bude lepší než v tomhle smradlavém slumu.

Podíval se ke slunci. Zbývala ještě spousta denního světla. Jestli si pospíší a bude cestou zpět utíkat, máma se nic nedozví. Může jí říct, že tu penci našel, a bude šťastná. „Tak pojďme.“

Jak doufal, muž rád povídal, zatímco vedle něj poskakoval o berli. Byl odněkud ze severu, z hor Železné Srdce. Teus o nich nikdy neslyšel a byl trochu zklamaný, když se dozvěděl, že se tam nedá doplout.

„Ale možná se tam stejně budeš chtít vydat,“ řekl ten chlapík, „jestli chceš vidět draky.“

Chlapec vykulil oči: „Draky! Opravdu? Vy jste je viděl?“

„Viděl? Jedl jsem je,“ hrdě odpověděl mladík. „Ty malé, každopádně. Velcí jsou příliš nebezpeční, ale malí jsou chutní.“

Teus byl skeptický, ale chtěl slyšet víc a už byli skoro u Hada. „Nikdy jsem neslyšel, že by ve Skale byli draci. Celé roky a roky.“

„Místo, odkud pocházím, je daleko od Skaly, hochu. A jsou tam draci. Můžu to dokázat.“ Zastavil se, zašátral ve vaku a potom vytáhl malý kožený váček. „Natáhni ruku.“

Teus poslechl a muž mu vysypal na dlaň půl tuctu malých bílých zubů, ne delších než jeho malíček.

„Dračí zuby,“ řekl chlapci. „Chrání před smůlou.“ Vytáhl z výstřihu tuniky malý látkový váček na šňůrce. „Vidíš? Jeden nosím pořád u sebe, abych cestoval bezpečně.“

„Opravdu?“ To by byla pro námořníka dobrá věc.

Muž se usmál. „Líbí se ti, co? Možná můžeme uzavřít obchod.“

„Jaký?“ Teus neměl nic, co by mělo cenu dračího zubu.

Muž se podíval na zuby a pokrčil rameny. „Líbí se mi. Dej mi za jeden z nich něco, co se líbí tobě, a bude to férový obchod.“

„Mám doma dřevěného koníka.“

„Není čas se vracet. Nemáš něco u sebe?“

Teovi kleslo srdce. Měl. Loni našel před jednou z písáren v Kupecké ulici malý perořízek. Měl jen půlku čepele, ale zbytek pořád řezal a střenka byla z kosti, s vyřezávanými vzory. Byl to zvláštní poklad, opravdu, i když se nedal srovnávat s dračím zubem!

Sáhl do váčku a vytáhl ho.

Muž se choval, jako by mu Teus nabídl pytel zlata. „Ten je ale pěkný! Taková krása.“ S úsměvem hleděl chlapci do očí, když si nožík bral. Hodil jím jako mincí. „Za tohle ti možná dám dva dračí zuby. Vyber si, které se ti nejvíc líbí.“

Teus věděl, že mu bude nožík chybět, a když muž vypadal, že souhlasí, vybral si za něj dva největší zuby.

Celou cestu domů běžel, tiskl zuby v jedné ruce a penci ve druhé. Matka seděla na slunci před domem a splétala knot svíčky, aby ho mohla na trhu prodat.

„Co se děje?“ zeptala se, když se zastavil a oddechoval. „Zase tě honí ti kluci?“

„Ne, mami, jen jsem někomu pomáhal na… na Racčí nábřeží a chtěl jsem ti ukázat, co mi vyměnil!“

„Vyměnil? Za co?“

„Za můj zlomený nůž.“ Teus rozevřel pěst a ukázal jí to. „Podívej! Dračí zuby, od mláďat.“

Matka se podívala, potom potřásla hlavou a vrátila se k pletení. „Ty trdlo. To jsou kočičí špičáky.“

Kapitola 11

HŘÍCH A DRUŽNOST

Seregil byl velmi potěšen, když o několik dnů později dorazilo pozvání od Selina, aby se s ním a s vévodou Reltheem večer setkali u Jepice a zahráli si.

Herny na ulici Světel byly stejně jako nevěstince přepychové domy, jejichž vybavení předčilo bohatstvím i některé domy šlechticů. Jepice byla nejoblíbenější ve středních vrstvách rhíminské šlechty a nebylo nic neobvyklého spatřit tu i členy dvora, mířící do jedné ze soukromých komnat.

Našli Selina a Relthea u stolku na bakši, kde Relthea nemilosrdně porážela bohatá vdova. Když ukořistila i jeho poslední penci, vyplatil sázku a popřál dámě dobrou noc.

Selin je představil: „Vaše Milosti, dovolte mi představit vám lorda Seregila z Rhíminee a lorda Aleka z Břečťanového Pramene. Lordi, Jeho Milost vévoda Reltheus z Tenmontu.“

„Vítejte, pánové.“ Reltheus jim vřele stiskl ruce. „Mladý Selin na vás pěl chválu. Říká se, že vás u herních stolků provází Illiorovo štěstí, lorde Seregile. Doufám, že se ho na mě dnes večer trocha přilepí. Můj váček je o poznání lehčí, než když jsem začal.“

Seregil se usmál. „Pak musíte hrát s námi, Vaše Milosti.“

„Dost titulů,“ vyplísnil ho muž. „Mezi hráči stačí jména. Hrajete kameny?“

Seregil zvedl od opasku váček s bakši kameny a zatřásl jím. „Tu a tam.“

„Tak si dáme kolečko. Kdo z vás se přidá ke mně?“

„Navrhuji mládí proti zkušenosti. Aleku, přidej se k Selinovi.“ Seregil se posadil na vdovino místo naproti Reltheovi a vysypal kameny do dřevěného žlábku, vyřezaného do elegantní stolní desky před ním. Alek a mladý lord se posadili po stranách a udělali totéž. Seregil i Alek si sem přinesli své nejlepší herní sady. Seregil měl kosočtverce z krvavě rudého karneolu, které měly na rubu vyřezané draky a symboly na líci byly zvýrazněné zlatem. Alekovi patřily kulaté kousky z tmavě modrého chalcedonu, s Illiorovým okem na rubu a symboly vymalovanými stříbrem. Ještě se leskly, zatímco Seregilovy už byly opotřebované léty užívání. Stejně na tom byly Reltheovy onyxové kameny, vykládané zlatem. Selinovy, vylité stříbrem, už také viděly nejednu hru.

Bakši hrál ve Skale každý; bohatí s pěknými kameny u stolů, jako byl tenhle, zatímco chudí dřepěli s hrstí poškrábaných oblázků nad herní mřížkou načrtnutou v prachu nebo křídou na palubě lodi, a sázeli na vzory hada, květiny, osidla a kopí.

„Překvapuje mě, že jsme se ještě nesetkali,“ řekl Reltheus, když se Seregilem poprvé hodili dva hady a chytili polovinu Alekových kamenů osidlem.

„Alek a já se pohybujeme ve skromnějších kruzích,“ s úsměvem odvětil Seregil.

Reltheus se krátce zasmál. „U herních stolů jsou si všichni rovni, jak říká přísloví.“

„Ale oba znáte arcivévodkyni Alayu, že?“ vstoupil do hovoru Selin a bezděčně postrčil hovor správným směrem.

„Skvělá dáma, vskutku, ale pochybuji, že by si mě pamatovala,“ namítl Seregil. „Štípala mě do tváří, když jsem byl u dvora, ale je to už mnoho let, co jsem s ní naposledy mluvil.“

„Mluvíte o letech, Seregile, ale podívejme se na vás!“ zvolal Reltheus, hodil kostky a zajal dva Alekovy kameny. „To je to záviděníhodné mládí Aurënfaieů. Kdybych nevěděl, že to není možné, lorde Aleku, řekl bych, že v sobě taky máte kapku té krve. Ale vy jste z Myceny, že?“

„Ano, jsem. Ale mluví se tam o smíšené krvi,“ vysvětlil Alek jako vždycky, když přišla řeč na tohle téma. „Moje rodina obchodovala a cestovala na jih.“

„Ach. No, sluší vám to. Nemyslíte, Seregile?“ mrkl na něho vévoda.

„Ano, jistě.“ Seregil vsunul na místo jednoho ze svých honicích psů, aby zablokoval Selinova hada.

„Pak je tedy pravda, co se o vás dvou říká?“

Seregil vzhlédl s lehce pokřiveným úsměvem: „Velmi pravděpodobně ano, ať se říká cokoliv. Znáte Alayu dobře?“

„Ó ano, navštěvuji její salóny. Měla by se k nám připojit. Jsem si jistý, že ji vaše společnost potěší, má ráda pohledné mladíky. Očekává se však od vás, že se nám poprvé postaráte o nějakou zábavu a podle toho vás budeme posuzovat.“

Seregil se pro sebe usmál. Věděl, jakou zábavu má obstarat.

* * *

Hráli několik hodin, peníze se mezi dvěma dvojicemi přelévaly tam a zpátky, a potom zašli ke stolům s kartami vyzkoušet štěstí s jestřábem a lovcem. Tam Seregil nemilosrdně vyhrával a ostatní hráči se konečně vzdali a odešli.

„To byla žíznivá práce,“ řekl Selin. „Kam se půjdeme napít, touhle dobou?“

„Znám velmi přívětivý podnik,“ řekl Seregil.

Všichni se naskládali do vévodova kočáru a Seregil nasměroval kočího jen kousek dál ulicí k Eirualinu domu, kde nad dveřmi lákavě svítila růžová lucerna.

„Vaše Milosti, lordi, pojďte dál!“ prohlásil Manius, dveřník, a hned je uvedl. „Sdělím paní, že jste tady.“

Přepychová společenská síň přetékala kurtizánami a jejich společníky pro tento večer. Po pokoji polehávaly krásné ženy všech typů, v hedvábných šatech a s drahokamy vhodnými i pro šlechtičny, a bavily jednoho či více svých partnerů pro večer. V domě s růžovou lucernou byli všichni zákazníci muži. Ostatní tři barvy, bílá, růžová a zelená, znamenaly další kombinace. Alek jednou bezděčně vklopýtal pod zelenou lucernu a k Seregilovu pobavení ho ihned obklopili mladí muži, odhodlaní ho pobavit.

Elegantní a spíše exotická místnost odrážela majitelčin vkus. Stěny pokrývaly tapiserie spíše než fresky a dodávaly síni teplejší atmosféru, navzdory její velikosti. Tapiserie zobrazovaly bujné, ale vkusné scény tělesných rozkoší. Vůně, prosycující místnost, byla pižmová a smyslná. Na opačném konci síně brnkala na loutnu jakási světlovlasá dívka a doprovázela Myrhichii při milostné písni.

Manius zmizel nahoru po širokém zlaceném schodišti v zadní části síně a vzápětí se vrátil se zprávou, že Eirual ještě přijímá návštěvy.

Našli ji v široké posteli s hedvábnými závěsy. Explicitně erotické fresky, pokrývající stěny, jako by ve světle tuctů štíhlých voskových svíček ožívaly.

Jak bylo v této ulici – a po pravdě i v některých lepších domech na ulici Zlatých Přileb a Stříbrného Měsíce – zvykem, řídila Eirual večerní společnost z lůžka, kde seděla opřená o přepychové hedvábné polštáře, oblečená ve vyšívaném sametovém županu, s rozvázanou krajkovou noční košilkou, odhalující ňadra. Bylo tu několik jejích kurtizán v podobném negližé, a už se staraly o půl tuctu hostů, mezi nimiž byl i vévoda Malthus, povídaly si a smály se nad vínem a cukrovím.

„Seregile, můj milý! A pohledný Alek!“ vesele je přivítala Eirual. „A přivedli jste přátele. Velmi ráda vás vidím, vévodo Relthee. A tady ten hezký mladý muž,“ věnovala Selinovi zářivý úsměv. „Neviděla jsem vás na Alekově oslavě?“

„Ano, paní,“ dostal ze sebe Selin. Vypadal mírně podnapilý. Nově příchozí dostali místo k sezení a víno.

Reltheus usrkl a přikývl: „I v těchto časech stále podáváte vynikající víno, drahá. Jak to dokážete?“

„Nu, mám své cesty,“ řekla mu. Obrátila se k Alekovi s hraným dotčením. „Co tě sem dnes přivádí? Jsem si jistá, že nehledáš mé služby.“

„Hledám tvou společnost, samozřejmě, vzácná paní,“ odpověděl.

Eirual se zasmála a otočila se k Reltheovi. „Netušila jsem, že znáte tenhle párek darebáků.“

„Seznámili jsme se teprve dnes večer a brzy jsem zjistil, že je lepší hrát na jejich straně než proti nim.“

„Prohrál jsem s nimi spoustu peněz,“ řekl mu Malthus. „Ale zdá se, že se nedokážu zříct jejich společnosti.“

„Začínám chápat proč,“ prohlásil Reltheus a Seregil viděl, že je vévoda víc než jen trochu opilý, a jak doufal, cítí se v tomto prostředí dobře.

Seregil zvedl pohár k přípitku: „Kéž prohýříme mnoho dalších večerů. Co je život bez potěšení?“

„Na potěšení!“

Seregil s Alekem upíjeli víno opatrně, zatímco ostatní si dopřávali mnohem více. Když byl vévoda rudý a veselý, Seregil na něj mrkl a řekl: „Slyšel jsem, že navštěvujete salóny arcivévodkyně Alayi. Poskytuje i takovouhle zábavu?“ Vzal Eirual za ruku a políbil ji.

Reltheus se zasmál a Selin se začervenal. „V těchto dnech ne,“ prohlásil vévoda. „Ale pořád je to úžasná žena. Na půvabnou starou dámu!“

Všichni na ni připili.

„Myslím, že půvabnou by ocenila, ale starou ne,“ peskovala je Eirual. „Žádná žena nemá ráda, když se jí připomíná, že čas i krása odplývají.“

„Čas krásu neničí, ale proměňuje,“ galantně odvětil Reltheus. „Jsem si jistý, že vaše kouzlo nikdy nevybledne, krásná paní.“

„Arcivévodkyně musí mít stále mladou mysl, když má tu čest být důvěrnicí korunní princezny,“ podotkl Alek a stočil řeč zpět k tématu.

„Zbožňuje to děvče,“ řekl Reltheus.

„Rád bych věděl, jaká vlastně princezna Elani je? Drží ji tak hlídanou. Setkal jste se s ní?“

Reltheus přikývl. „Mám tu čest ji celkem dobře znát. Umí být velmi vážná jako její teta královna, ale má i svou dívčí stránku. Je nebezpečně dobrá s mečem a lukem.“

„Kolik jí teď vlastně je, asi šestnáct?“ zeptal se Seregil. „Nemluvilo se už o hledání manžela? Předpokládám, že královna musí nedočkavě čekat, až princezna porodí dceru.“

„Ještě ne, ale…“ vévoda se odmlčel. „Dělám si jisté naděje.“

„Vy?“ bezelstně se zeptal Alek.

„U Plamene!“ Reltheus vybuchl smíchem a plácl Aleka po rameni. „Myslím, že moje manželka by k tomu měla pár připomínek. Mé milenky ji už tak hněvají.“

„Vévoda má několik pohledných synů, Aleku,“ řekl mu Malthus. „Danosovi je teď dvacet, že, Relthee?“

„Je mu dvacet tři,“ prohlásil Selin, „a je kapitánem v Královnině jízdní hlídce pod velením princezny Klii. Seregilův přítel Micum má dceru, která je také kapitánkou v Královnině hlídce.“

„Pokud vím, před povýšením velela slavné turmě Urghazi,“ řekl Reltheus. „Slyšel jsem o nich a jejich činech zpívat balady. Má skvělou pověst.“

„Slyšel jsem i o statečnosti vašeho syna,“ lhal Seregil. „A má věk i postavení na to, aby se o něm dalo uvažovat jako o manželovi, nemyslíte?“

Reltheus se usmál. „Doufám, že by mohl královnu zaujmout.“

„A korunní princeznu také, předpokládám?“ suše podotkl Malthus.

„Lovili spolu,“ řekl vévoda, nevšímaje si rýpnutí. „Elanina matka porodila pěknou řádku dcer a já sám mám čtyři. Říká se, že královna Phorie zvažuje i tyto věci. Skala si nemůže dovolit další nejisté nástupnictví.“

Z jedné strany byl Seregil v pokušení zaškatulkovat si vévodu jako dalšího patolízala, který se pokouší nastrčit svého dědice do královského lůžka, aby sám vystoupal výš na královském žebříčku. Na chladnokrevném způsobu, s jakým Reltheus mluvil, však bylo cosi, co podněcovalo Seregilovu podezíravost. Tohle nebyl tón rádoby tchána. Ve víně byla často pravda, která jindy nevyplouvala na povrch.

„Ale já nejsem jediný s vazbou na královskou rodinu,“ řekl Reltheus. „Pokud vím, vy s Alekem znáte princeznu Kliu.“

„Jsou dobří přátelé,“ řekla Eirual.

„Máme tu čest,“ odvětil Seregil a trochu se nafoukl. Cosi ve způsobu, jakým se teď na něj Reltheus díval, v něm vzbudilo podezření. Otázka se sice zdála nevinná, ale Seregil za ní cítil víc než jen běžný zájem, a znovu si vzpomněl na seznam s jejich jmény, který našel Alek. „Znám ji od doby, kdy byla ještě maličká, a Alek ji dobře poznal, když jsme byli v Aurënenu.“

„Co si o ní myslíte? Slyšel jsem, že je to půvabná žena a neohrožená válečnice.“

Alek přikývl: „Je stejně odvážná jako krásná a inteligentní.“

„To zní jako od skutečného ctitele,“ s úsměvem prohlásil Reltheus. „Předpokládám, že to z ní dělá tak dobrou velitelku. A mnozí si myslí, že by byla dobrou královnou.“

„No, zřejmě se takoví najdou,“ vyhýbavě odpověděl Seregil.

„No, jste šťastlivci, že patříte k přátelům někoho, kdo je tak blízko trůnu.“

„Tak blízko, a přece tak daleko.“ Seregil sledoval reakce.

„Vskutku,“ řekl Selin a potřásl hlavou.

„U dvora se říká, že je královna ke své mladší sestře chladná,“ řekl Reltheus. „Víte o tom něco, Seregile?“

„Klia nechová ke své sestře žádné nepřátelství, o kterém bych věděl. Pokud jsem pochopil, měly jiné představy ohledně spojenectví s Aurënenem.“ I tohle bylo obecně známo. „Královna už si ale předtím vybrala za následnici Elani. Pokud vím, tato věc neměla s jejím rozhodnutím nic společného.“

„Proč myslíte, že královna Phoria tak náhle povolala sestru z Aurënenu?“ podivoval se Reltheus.

Seregil se zasmál a mávl rukou. „To rozhodně nevím. Od jejího návratu jsme Kliu neviděli a zcela jistě nejsme zasvěceni do královniných myšlenek.“

„Nu, jistěže ne,“ odvětil vévoda. „Byl jsem jen zvědavý na váš názor.“

„Vzhledem ke ztrátám od začátku války královna Phoria jistě potřebuje v poli všechny velitele, které má,“ nabídl Alek.

„Jaký jiný důvod by mohla mít? Nebo si myslíte něco jiného, Relthee?“ zeptal se Seregil.

„Tak jako vy, Seregile, ani já nejsem zasvěcen do královniných myšlenek. Ale příliš jsme zvážněli. K Bilairymu s politikou!“ Zvedl pohár vína. „Na královnu!“

Ostatní se k přípitku připojili.

„A na korunní princeznu,“ dodal Seregil a všiml si, jak se po něm Reltheus podíval. Snad překvapení?

„Aleku, tady mladý Selin mi řekl, že jste dobrý s lukem,“ řekl vévoda.

„Trefí sluku do oka potmě na sto kroků,“ sdělil mu Malthus.

„To je myslím trochu přehnané,“ namítl Alek.

Reltheus ho poplácal po rameni. „A navíc skromný. To je u mladého muže dobrá vlastnost. Musím vás dva pozvat na své panství na lov. Vy lovíte, že, Seregile?“

„Nijak dobře, přestože se mě to Alek opravdu pokoušel naučit.“

„A bohužel tohle není skromnost,“ prohlásil Alek a zazubil se.

Během příští hodiny se Alek a Seregil střídali v bavení společnosti vyprávěním přibarvených historek i úplných lží. Než večer skončil, vévoda je oba nazval přáteli, a když se s ostatními návštěvníky loučili, znovu je pozval, aby s ním navštívili salón vévodkyně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Schránka duší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.