POVĚSTI STARÉ PRAHY

podle dochovaných pověstí
vypráví Magdalena Wagnerová

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2014

© Nakladatelství Plot, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒223‒2 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒224‒9 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒86523‒78‒1 (tištěná verze)

Založení města ve středu české kotliny, na březích Vltavy, je šťastnou volbou, i když další osudy nebyly vždy pro město příznivé. Praha byla odedávna důležitou kulturní, obchodní i politickou křižovatkou Evropy. Právě zde se východní slovanský živel stýkal se západní civilizací, zde se po staletí střetávaly nejdůležitější myšlenky a zájmy. Už ve 14. století patří Praha, v níž sídlí Karel IV., král český a římský císař, k předním evropským metropolím…

Josef Kroutvor: Praha, město ostrých hran

1
ZALOŽENÍ PRAHY

Bylo to dávno, kdy Vltava tekla divokou krajinou, prodírala se mezi skalními útesy a její břehy sotva kdy spatřilo lidské oko. A pak, jednoho dne, poslové bájného knížete Kroka stanuli u strmé skály, která se tyčila vysoko nad řekou, vystoupili až nahoru, a protože se jim toto místo od první chvíle zalíbilo, vrátili se sem později i s knížetem, jeho družinou a veškerým lidem. Kníže dal vykácet les a na vysoké skále postavil hrad. Tak vznikl Vyšehrad.

Čas plynul a kníže Krok zplodil tři dcery. Kazi se usadila u Oseku, Teta nazvala svůj hrad poblíž řeky Mže Tetín a Vyšehrad připadl Libuši. Vypráví se, že tato žena byla nejen velice moudrá, ale navíc nadaná věšteckými schopnostmi, a tak se vyznala nejen v přítomnosti, ale především v budoucnosti. Také proto vládla rozumně a spravedlivě, a když nastal čas, přivedla na hrad oráče Přemysla, svého muže.

Jednou zase kněžna Libuše stanula u hradeb Vyšehradu a shlížela z té výšky dolů k Vltavě, snad pozorovala západ slunce, který se zrcadlil na hladině řeky, snad jenom přemýšlela, jaký osud čeká její lid, když tu její pohled zabloudil kamsi do dálky a kněžna pravila: „Vidím město veliké, jehož sláva se jednou bude dotýkat hvězd!“

Služebníci na víc nečekali a vydali se udaným směrem. Přebrodili řeku a pokračovali dál hlubokým lesem. Věděli, jak předpověděla Libuše, že potkají muže, který bude zaměstnaný pilnou prací.

Jak Libuše řekla, tak se stalo. Poselstvo dorazilo až na planinu na úpatí kopce, zvaného Petřín, kde jakýsi muž tesal práh ke svému domu. Tam se zastavili a tam také lidé později vybudovali hrad i s rozlehlým podhradím, který obehnali vysokými hradbami a hlubokým příkopem, aby toto místo bylo bezpečné a odolalo nájezdům nepřátel na věčné časy.

Město dostalo jméno Praha a stejně, jako se dříve lidé skláněli před prahem, než vstoupili do domu, sklánějí se dodnes před krásou a slávou města, jež vzniklo podle údajné věštby kněžny Libuše.

Kdo ví, jestli jeho název je skutečně odvozen od prahu, který tesal onen muž na úpatí Petřína. Jedni říkají že ano, druzí že ne. Jiní se dušují, že město dostalo název podle peřejí neboli prahů na Vltavě, anebo proto, že bylo zapotřebí vypálit čili „vypražit“ les, aby se mohlo na těchto místech začít stavět. Jiné pověsti zase uvádějí, že jméno Praha pochází od vyprahlé břidlice hradčanského hřbetu, na které vzniklo původní hradiště. Ať už je pravda jakákoli, město Praha žije dodnes a před jeho krásou se skutečně sklánějí všichni lidé nezávisle na tom, odkud přicházejí a k jaké z verzí staré pověsti o vzniku Prahy se rozhodnou přiklonit.

Vyšehrad, dobová rytina

2
CHRÁM MATKY BOŽÍ PŘED TÝNEM

Dneska už těžko můžeme s jistotou tvrdit, který chrám v Praze byl skutečně první, ale podle některých pověstí stopy vedou do míst, kde stojí chrám Matky Boží před Týnem, tedy na dnešní Staroměstské náměstí. Tomuto tvrzení nahrává také skutečnost, že řada historických materiálů odkazuje právě na pravý břeh Vltavy, kde údajně začala stará Praha vznikat.

Mnohé prameny uvádějí, že v těchto místech původně stával románský kostelík, který byl časem nahrazen stavbou gotickou, jak ostatně dokládají i archeologické průzkumy.

Svatyně se v dávných pohanských dobách nalézala při domě, kde přebývala kněžna Ludmila. Bylo to těžké období; za panování kněžny Drahomíry byly křesťanské bohoslužby v chrámu zapovězeny, a tak zbožná Ludmila se svým vnukem a budoucím králem Václavem ještě před rozedněním docházela tajnou podzemní chodbou do kaple pod chrámem, kde pro ni v naprostém utajení sloužil kněz ranní mši.

I dnes je na první pohled zřejmé, že Týnský chrám odnepaměti souvisel se Staroměstským náměstím a naopak. Historie těchto dvou významných městských bodů je vzájemně propojena a osudy jednoho s největší pravděpodobností musely zasáhnout druhý. Na místě, kde dnes Týnský chrám stojí, údajně bývala špitální kaple. Špitál tu nechalo město zřídit zejména pro cizince, kteří přicházeli do města na trh. Pravděpodobně už v 11. století se tu nacházel hrazený kupecký dvůr neboli týn – prostor, který byl opevněný dřevěnou hradbou a v jehož sklepních prostorách se ukládalo zboží.

Později z kaple týnského špitálu vznikl trojlodní městský kostel. Týnský chrám jako takový založil Karel IV. Posléze byl ke kostelu přikoupen vedlejší dům a stavba velkého chrámu mohla být zahájena. Historické prameny uvádějí, že v roce 1437 bylo přivezeno dřevo na stavbu nového krovu, ale jak se někdy stává, dřeva bylo nakonec užito ke zcela jiným účelům – na stavbu šibenice o třech patrech, na které byli oběšeni čeští páni vedení Roháčem z Dubé. Krov Týnského chrámu byl nakonec vybudován až o dvacet let později, a to ze dřeva, které mělo původně posloužit ke stavbě lešení na taneční a rytířské zábavy, konané při příležitosti svatby Ladislava Pohrobka s dcerou francouzského krále. Jenže král zemřel, slavnosti byly zrušeny, a tak se dřeva využilo k stavbě Týnského chrámu.

Půvabná je historka, která se váže k jednomu ze zvonů na týnských věžích:

Kdysi dávno žila v týnské farnosti bohatá šlechtična. Ovšem čím větší bylo její jmění, tím tvrdší bylo její srdce. Chudými opovrhovala, služebnictvo týrala a soucit neznala. Nikdo se nemohl divit, že se komorné u téhle paní střídaly jako počasí. A tak paní přijala do služby také jedno prosté, velmi hodné a zbožné děvče z venkova. I když se dívka snažila, seč mohla, paní nebyla spokojená ani s její službou. Jednoho večera dívka strojila paní do společnosti, když vtom sem dolehl týnský zvon vyzvánějící klekání. Dívka všeho nechala a sepjala ruce k večerní modlitbě. Paní to natolik rozlítilo, že začala nebohou služku škrtit, až ji zardousila. Bezvládné tělo kleslo k zemi a paní si konečně uvědomila, co strašného provedla. Ale už bylo pozdě, děvče zpátky k životu nepřivedla. Proběhl soud, ale bohatá šlechtična si najala šikovného advokáta a soud ji osvobodil. Přesto se ve vražednici časem ozvalo svědomí. Jakmile zaslechla zvuk kostelních zvonů, před očima se jí znovu vyjevil ten strašlivý skutek, kterého se dopustila. Začala chřadnout a doslova scházet lidem před očima. Když už nemohla tíhu svého svědomí unést, rozhodla se vstoupit do kláštera, aby se zde, odloučena od radostí světského života, kála za svoje hříchy. Ale ještě předtím nechala ulít zvon, který připomínal její žalostný hlas, a darovala ho Týnskému chrámu, aby jím zvonili klekání na věčnou památku nebohého děvčete.

Nejstarší pečeť Starého města pražského

3
UNGELT

Kdokoli projde křivolakou a úzkou Týnskou ulicí, pocítí závan starých časů, protože se alespoň na chvíli ocitl v té opravdu staré Praze, která tu žila před mnoha sty lety. I když domy prošly četnými rekonstrukcemi, dostaly nové nátěry a střešní krytiny, přesto jejich zdi, klenby a portály i dnes zcela zřetelně vypovídají o tom, že zdejší domy pocházejí z dob dávno minulých.

Dříve tu bývala tržnice, založená už někdy v 10. století. S největší pravděpodobností šlo o záměr českých knížat, aby kupci, přicházející do města ze vzdálenějších i dalekých míst, měli kde složit nejen své zboží, ale také své tělo. Odtud lze odvodit i název – Týn měl totiž ještě další názvy, Fronholf, Veselý dvůr anebo Ungelt.

Poslední z uvedených – Ungelt – poukazuje na to, že tady kromě jiného byla i směnárna, kde bylo možné proměnit cizí peníze. Původ označení Veselý dvůr je nasnadě; pokud se tady sešlo větší množství kupců, o zábavu jistě nebyla nouze. Do Týnského dvora se prý sjížděli obchodníci ze všech světových stran, Janovem a Benátkami počínaje, přes kupce německé, židovské a polské až k francouzským. Dostaly se tu benátské oděvy, fíky a mandle z Řecka, koření z dalekých krajů, flámská sukna, červcový aksamit anebo kožich z Polska. Cizím kupcům byla vyhrazena lhůta pěti dnů. Pokud do té doby své zboží nevyložili a nezačali prodávat, museli odejít. Na veškeré druhy potravin byla stanovena lhůta tří dnů. V Ungeltu směli nakupovat jen občané čeští a moravští. K tomu účelu pražští konšelé ustanovili jednatele, který se musel za svoji poctivost zaručit a namísto důkazu pak musel složit určitou finanční částku. Pokud se i přesto dopustil nepoctivosti, to znamená, že dopomohl k nedovolené koupi anebo půjčce, byl označen jako křivopřísežník a jako takový byl přibitý jazykem k sloupu na náměstí. Tak setrval do té doby, dokud se sám od sloupu neutrhl.

O Ungeltu v dobách panování Rudolfa II. se vypráví zajímavý příběh:

Bylo to tak dávno, že nikdo nemůže s jistotou říct, jestli to bylo přesně tak, jak se traduje. Jisté však je, že na Pražském hradě sídlil Rudolf II. a do Týna na Starém Městě se sjížděli cizinci ze všech stran. Někdy se stalo, že hostinský z Ungeltu pronajal už všechny hostinské pokoje, ale přijížděli další a další, kteří si museli hledat nocleh po sousedních domech. Jeden z nich, kupec až z daleké Padovy, se ubytoval u koláře, jehož rod žil v Ungeltu už několik pokolení. Kolář mladého cizince ubytoval, představil mu svou ženu i tři syny, pozval ho ke stolu a k ukrácení dlouhého večera mu vyprávěl o kolářském řemesle.

Za pár dní kolářova žena onemocněla, ale nikdo netušil, jaká choroba ji postihla. Doktoři nad tím kroutili hlavou a kolářově ženě bylo hůř a hůř. Když už rodina začala ztrácet naději, kupec z Padovy požádal, zdali smí ženu léčit. Nakoupil léčivé byliny a po tři dny osobně připravoval odvary, kterými nemocnou ženu skutečně uzdravil. Čas plynul a nastal den, kdy kupec prodal všechno zboží, které do Prahy přivezl. Bylo načase vrátit se zpátky do Padovy. Kupec chtěl zaplatit za nocleh a stravu, ale kolář jeho peníze nepřijal. Místo toho kupce požádal, aby od nynějška považoval tenhle dům za svůj a kdykoli by jeho cesty vedly přes Prahu, aby zaklepal na jeho dveře – u koláře najde vždycky nocleh. Kupec tedy poděkoval, rozloučil se a na památku věnoval kolářově ženě tři prazvláštní svíčky. „Dokud budou hořet klidným, jasným plamenem,“ pravil, „s vašimi syny bude všechno v pořádku.“ A odjel.

Život šel dál, vypukla vojna a nejstarší syn odjel bojovat do Uher. Kolářova žena zapálila první svíčku a večer co večer úzkostlivě pozorovala její plamen. Jednoho dne svíčka zhasla a brzy přišla zpráva, že syn padl v boji.

Mezitím prostřední syn dospěl a zatoužil po dobrodružství. Marně ho rodiče přemlouvali, chlapec na jejich prosby nedal a vyrazil do světa. Kolářova žena zapálila druhou svíčku a večer co večer úzkostlivě pozorovala její plamen. Sedmého dne se plamen rozkmital. Svíčka plápolala po tři dny a tři noci, až k všeobecnému zděšení celé rodiny zhasla. Zakrátko přišla zpráva, že kolářův prostřední syn v cizině onemocněl a tři dny bojoval s vysokými horečkami, až chorobě podlehl.

Nejmladší syn převzal po otci řemeslo a nastal čas, kdy musel vyrazit se zbožím do Vídně. Kolářova žena zapálila třetí svíčku. Plamen nejprve hořel klidně a jasně, ale když uběhl týden, plamen se rozkmital stejně, jako když prostřední syn v cizině onemocněl. Starý kolář na nic nečekal a vyrazil do Vídně. Zastihl syna ve špitále, ošklivě zraněného od splašeného koně. Lékaři nad ním už lámali hůl. Tehdy si starý kolář vzpomněl na padovského kupce, který kdysi zachránil život jeho ženě. Nakoupil tedy byliny a po tři dny osobně připravoval odvary, kterými syna k úžasu všech skutečně vyléčil. Potom se vrátili oba dva domů, po čase se syn oženil a starý kolář se ještě dočkal vnuků. Byl by rád padovskému kupci za všechno poděkoval, ale ten se v Ungeltu už nikdy neukázal.

Ed. Herold: V Týnském dvoře (západní strana s pohledem na chrám Matky Boží před Týnem)

4
STAROMĚSTSKÝ ORLOJ

Skutečným srdcem každého města je radnice. A stejně jako pečuje člověk o své srdce, tak se starají radní o radnici. Ani pražští konšelé na sklonku 15. století nebyli výjimkou. Městský život politický i kulturní se soustřeďoval na Staroměstské radnici již od počátku 12. století. V průběhu staletí radní dbali na to, aby jejich radnice byla skutečně důstojným místem, hodným tak významného a krásného města, jakým je Praha. Budova vznikala postupně tak, jak město přikupovalo další a další domy, ale oč byla stavba různorodější, o to byla všem Čechům milejší. A když byl sestrojen pro Staroměstskou radnici orloj, stala se budova skutečnou chloubou města. Za jeho tvůrce byl mylně považován mistr Hanuš zvaný Růže, český hodinář a mistr matematického učení na Univerzitě Karlově, který však orloj pouze vylepšil a po dlouhých třicet let spravoval. Jak se posléze ukázalo, skutečným autorem původního – i když značně jednoduššího stroje – byl jistý hodinář Mikuláš z Kadaně, který orloj sestrojil již okolo roku 1410.

Staroměstský orloj záviděla Praze celá Evropa. Ukazoval roky, měsíce, dny, hodiny, ale i východ a západ slunce a měsíce, jakož i nebeská znamení. Ba co víc, nad ciferníkem byly umístěny pohyblivé sochy, takže se orloj stal také úžasnou podívanou. Byl tady kostlivec, který každou hodinu zazvonil, Turek, který vrtěl hlavou, marnivec zhlížející se v zrcadle a lakomec, který potřásal měšcem stejně jako všichni lakomci na světě. Mezi dvěma okny stál anděl a každou hodinu se okénka otevřela, aby se dvanáct apoštolů mohlo uklonit Staroměstskému náměstí pod sebou. Průvod uzavíral Kristus, který požehnal pravicí, okénka se zavřela a odbila další hodina.

Po smrti mistra Hanuše – někdy okolo roku 1497 – se orloj na dlouhá léta zastavil. Pověst praví, že se tak nestalo náhodou. Orloj byl skutečnou chloubou radnice i celého města. Přijížděli ho obdivovat lidé z celých Čech, z Moravy, ale i z daleké ciziny, a tak se dalo čekat, že dříve nebo později někdo projeví zájem a požádá mistra Hanuše, aby sestrojil podobný stroj i pro jejich radnici v nějakém cizím, vzdáleném městě. Pražští konšelé dostali strach, že přijdou o svůj unikát, a tak začali přemýšlet, jak tomu předejít. I když se mistr Hanuš dušoval, že by nikdy město pražské nezradil a návod, jak podobný stroj sestrojit, by nikomu dalšímu neprodal, konšelé si nebyli jeho sliby jisti. A tak se zrodil hrůzný plán. Jedné temné noci vtrhli do příbytku mistra Hanuše dva najatí muži se zahalenými tvářemi a nebohého hodináře oslepili. Jen tak mohli konšelé získat skutečnou jistotu, že mistr nenakreslí plány dalšího orloje pro konkurenci a jejich zázrak – jak lidé Staroměstský orloj s oblibou nazývali – zůstane i nadále v jediném provedení v Praze.

Mistr Hanuš mnoho dní blouznil v horečkách, rány se nechtěly hojit, ale nakonec se přece jen dostal z nejhoršího ven. Stále mu nešlo na rozum, kdo by měl zájem oslepit starého člověka, který jen spravuje městský orloj. Ale jak už to bývá, nakonec se přece jen dozvěděl pravdu, a začal spřádat velikou pomstu. Jednoho dne se nechal dovést ke svému milovanému orloji, naposledy se po hmatu dotkl soustrojí, zatáhl za páku, stroj se pomalu zastavil a utichl.

Mistr Hanuš zemřel krátce potom a tajemství orloje si odnesl s sebou do hrobu. Staroměstský orloj se na dlouhá léta odmlčel a mezi lidmi se začalo říkat, že orloj bude mlčet tak dlouho, dokud hrozivý skutek pražských konšelů neupadne v zapomnění.

L. Kohl: Staroměstské náměstí na počátku XIX. století

5
KOŇSKÝ TRH

Když vznikalo Nové Město pražské, nikoho ani nenapadlo, že by prostor dnešního „Václaváku“ nazýval náměstím. Pro každého to byl Koňský trh. Prostranství bylo určeno převážně k obchodu s koňmi, jakož i k prodeji nejrůznějších zemědělských výrobků. Díky blízkému Starému Městu se Koňský trh stal brzy hlavním novoměstským tržištěm, kde se soustřeďoval čilý obchodní ruch. Původní praktický název zůstal až do revolučního roku 1848, kdy byl největší pražský bulvár slavnostně pojmenován Václavské náměstí.

Dominantou této tepny hlavního města je bezesporu Národní muzeum, které tiše a moudře shlíží na dění pod sebou.

Koňský trh s původní sochou sv. Václava

K muzeu neodmyslitelně patří socha patrona české země – svatého Václava. Bylo by těžké spočítat, kolik významných událostí našeho národa se zde odehrálo, pro kolik lidí je právě tato socha symbolem Prahy, anebo kolik mladých párů si právě tady smluvilo schůzku…

Dříve zde stával barokní kamenný pomník sv. Václava od J. J. Bendla, který byl nahrazen novou bronzovou sochou z dílny slavného českého sochaře J. V. Myslbeka. Kníže Václav z rodu Přemyslovců, jehož socha znázorňuje, je ale především symbolem – symbolem české národnosti.

Kutina: Pohled od bývalé Koňské brány na Václavské náměstí a k Hradčanům

Kníže Václav byl panovník osvícený. Žil přibližně v letech 907‒935, podporoval šíření křesťanství, založil rotundu sv. Víta na Pražském hradě a po celou dobu své vlády se snažil upevňovat moc přemyslovských panovníků. Pravděpodobně z politických důvodů byl zavražděn z podnětu svého bratra Boleslava I. Jeho tělo bylo převezeno do budoucího Chrámu sv. Víta, který se stal centrem svatováclavského kultu. Od 10. století byl kníže Václav uctíván jako světec a jeho život a mučednická smrt se staly námětem mnohých legend.

Nejznámější z nich vypráví o tom, že svatý Václav dosud žije – přebývá se svými udatnými rytíři v nitru bájného vrchu Blaník. Na vrcholku hory je možné ještě dnes rozeznat ve stínu vysokých stromů zbytky kamenných hradeb. A pod nimi, uprostřed hory, dřímá svatováclavské vojsko. Rytíři čekají, až nastane den, kdy na tom bude český národ nejhůře. Potom prý procitnou, Blaník se otevře a rytíři v plné zbroji vedeni svatým Václavem na bílém koni a s korouhví v ruce vyrazí Čechům na pomoc.

Strhne se veliká bitva a svatý Václav se svými rytíři všechny cizozemce a nepřátele z české země vyžene. Teprve pak nastane svatý pokoj a země česká si konečně odpočine. Během bojů sice mnoho Čechů zahyne, ale ti, kteří přežijí, se poučí ze svých chyb i chyb svých předků a budou svou zemi moudře spravovat až do skonání věků.

Svatováclavská pečeť

6
CHRÁM SV. VÍTA

Křesťanský světec a mučedník svatý Vít zemřel okolo roku 305 za Diocletianova pronásledování křesťanů. Uctíván je ve většině evropských zemí, v Čechách se o jeho slávu zasadil především svatý Václav, který část jeho ostatků uložil v hlavním pražském kostele, jemu zasvěceném… Když totiž Václav obdržel od krále Jindřicha Ptáčníka rámě svatého Víta, rozhodl se, že na počest tohoto mučedníka založí na Pražském hradě kostel, který bude vyšší a honosnější než všechny dosavadní zdejší kostely. Základy tehdejší svatyně byly objeveny v dnešní křížové lodi Chrámu sv. Víta poblíž svatováclavské kaple.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pověsti staré Prahy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.