Srdce pohádek

podle klasických motivů
vypráví Magdalena Wagnerová

Copyright © Magdalena Wagnerová, 2014

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2014

Illustrations © Světlana Orságová, 2014

ISBN 978‒80‒7428‒221‒8 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒222‒5 (verze MOBI)

ISBN 88‒6523‒11‒X (tištěná verze)

Červená
karkulka

Věřte nebo nevěřte, kdysi dávno žila v domku u lesa malá holčička, které se říkalo Červená karkulka. Podivné jméno, napadne vás, ale kdybyste tuhle holčičku spatřili na vlastní oči, hned byste pochopili, jak k té přezdívce přišla.

Byla to holčička jako každá jiná, jen jedna věc ji od ostatních na první pohled odlišovala – ať bylo ráno nebo večer, léto nebo zima, nosila na hlavě červený čepec, kterému se říká karkulka. Nikdo si ji bez toho čepce už ani představit nedovedl, a proto jí také nikdo neřekl jinak než Červená karkulka.

Karkulka rostla jako z vody, a zakrátko se z ní stalo milé a nebojácné děvče.

Jednoho dne maminka upekla bábovku, ačkoli v domku u lesa nečekali návštěvu, natož aby byla neděle.

„Pročpak jsi upekla bábovku?“ divila se Karkulka.

„Babička bude mít svátek,“ řekla maminka, uložila bábovku do košíku a přidala láhev vína. „Běž, Karkulko, vyřiď babičce pěkné pozdravení a dej pozor, ať se v pořádku vrátíš!“

Karkulka vzala košík, ale ještě než stačila vykročit ze dveří, maminka ji zastavila.

„Karkulko,“ pravila přísně, „musíš mi slíbit, že nepůjdeš přes les!“

„Přes les je cesta nejkratší!“ namítla Karkulka.

„Možná že je nejkratší,“ přisvědčila maminka, „ale rozhodně není nejbezpečnější.“

Karkulka musela slíbit, že se lesu zdaleka vyhne, teprve potom ji maminka pustila.

Karkulka zamířila po cestě mezi poli, tady utrhla kopretinu, tam vlčí mák nebo chrpu, vždyť babička má svátek, a tak si zaslouží také kytičku. Běhala sem a tam, nedávala pozor a najednou, ani nevěděla jak, stála na kraji lesa. Úzká pěšina se vinula mezi houštinami a Karkulce se zdálo, jako by ji tahle cesta přímo lákala, aby se po ní vydala.

„Vždyť babička bydlí za lesem,“ uvažovala Karkulka, „přesně na druhé straně! Když půjdu okolo, bude mi cesta trvat dvakrát déle! Už tak jsem se zdržela...“ a bez dalšího váhání vběhla do lesa.

Zprvu se zdálo, že je všechno v naprostém pořádku, že se Karkulce skutečně nemůže vůbec nic zlého přihodit. Pěšina vskutku vedla na opačnou stranu lesa, vesele se klikatila mezi ostružiním a obezřele se vyhýbala velkým kořenům a výmolům, do kterých člověk spadne, ani neví jak. Ale s ubývajícím dnem světlo sláblo a ostružiní houstlo, pěšina se ztrácela a zase objevovala, a nebohá Karkulka za chvíli nevěděla, odkud přišla a kam vlastně jde. Tehdy si vzpomněla na slib, který dala mamince. Otočila se, že se vrátí zpátky, ale pěšina byla tatam. V té chvíli se rozhrnulo houští a před Karkulkou stál vlk.

„Dobrý den, Karkulko,“ slušně pozdravil a tak trochu se usmál. Karkulka byla řádně vychované dítě, a tak věděla, že musí pozdravit, když někoho potká.

„Dobrý den,“ pravila a mírně se uklonila.

„Co tady děláš, Karkulko,“ podivil se vlk, „sama v takovém hustém a tmavém lese?“

„Jdu přes les k babičce,“ odpověděla Karkulka. „Brzy bude mít svátek, a tak jí nesu bábovku, láhev vína a kytičku.“

„A kdepak bydlí tvoje babička?“ zajímal se vlk.

„Přímo za lesem, v chaloupce s doškovou střechou, stojí tam tři velké lípy,“ řekla Karkulka, která se pomalu přestávala bát. Alespoň si měla s kým popovídat.

„Už vím,“ přikývl vlk, „tři velké lípy...“ a jak se objevil, tak také zmizel. Karkulka vzdychla. Škoda že přišla o kamaráda. Ve dvou by se cesta z lesa jistě hledala lépe.

Vlk se však v lese vyznal. Hop a skok, jednou napravo a dvakrát nalevo, a už stál u chaloupky s doškovou střechou, na kterou vrhaly dlouhé stíny tři košaté lípy. Zvedl tlapu a třikrát zaklepal.

„Kdo je tam?“ ozvalo se ze světnice.

„To jsem já, babičko! Vaše Karkulka,“ zaskřehotal vlk, jak se snažil napodobit Karkulčin hlásek. „Přinesla jsem vám k svátku něco dobrého a láhev vína k tomu!“

„To jsi ty, Karkulko?“ zaradoval se hlas z chaloupky. „Pojď dál, děvče moje, však je otevřeno!“

Vlk strčil do dveří, dveře se vskutku otevřely, vlk skočil do světničky, otevřel tlamu a babičku spolkl. Potom si na hlavu uvázal její čepec, lehl si do postele a čekal.

Karkulka konečně našla cestu z lesa a šťastně se rozeběhla k chaloupce. Stanula přede dveřmi a třikrát zaklepala.

„Kdo je tam?“ ozvalo se ze světnice.

„To jsem já, babičko! Vaše Karkulka,“ zvolala dívenka. „Přinesla jsem vám k svátku bábovku, láhev vína a kytičku, kterou jsem vám sama natrhala!“

„To jsi ty, Karkulko?“ zaradoval se hlas z chaloupky. „Pojď dál, děvče moje, však je otevřeno!“

Karkulka strčila do dveří, dveře se opět otevřely a Karkulka vešla do světničky.

„Babičko,“ podivila se, jakmile stanula na prahu, „vy máte ale veliké uši!“

„To abych tě lépe slyšela!“ zahuhlal vlk zpod peřiny. Karkulka pokročila blíž k posteli a celá zmatená vydechla:

„Babičko, vy máte ale veliké oči!“

„To abych tě lépe viděla!“ zahuhlal vlk a stáhl si čepec hlouběji do očí. Karkulka došla až k posteli, a vtom si všimla obrovské zvířecí tlamy.

„Babičko,“ užasla, „vy máte ale velikou pusu!“

„To abych tě lépe sežral!“ nedočkavě vykřikl vlk, vyskočil z postele a spolkl Karkulku i s košíkem, ve kterém byla bábovka, láhev vína a kytička pro babičku. Nato ulehl zpátky do postele a spokojeně usnul.

K večeru šel okolo chaloupky myslivec. Chodíval tudy každý den, když se vracel z lesa domů, ale ještě nikdy neslyšel babičku tak chrápat. Udiveně se zastavil a zaposlouchal. Tohle že je babička? Ne, tomu myslivec nemohl uvěřit. Rozhodl se, že se raději podívá dovnitř.

Dveře byly pootevřené, a tak statečný myslivec vešel rovnou do světničky. Jaký byl jeho údiv, když v posteli místo babičky spatřil vlka v babiččině čepci a s obrovským břichem! Vlk chrápal, až se celá chaloupka otřásala. Myslivec se dlouho nerozmýšlel, vytáhl nůž a rozpáral milému vlkovi břicho.

První vyskočila z břicha Karkulka, druhá se vyškrábala ven babička, a jako třetí z břicha vypadl i košík s bábovkou, láhví vína a kytičkou polního kvítí.

Myslivec naplnil vlkovi břicho kamením, babička břicho zašila a společně vlka hodili do studny. Potom si sedli ke stolu, babička otevřela láhev vína, nakrojila bábovku a pěkně myslivci poděkovala.

A Karkulka? Od té doby moc dobře věděla, že když člověk něco slíbí, má to také splnit.

Perníková
chaloupka

Na světě žijí lidé bohatí, ti mají všeho dostatek, ale také tu žijí lidé chudí. Tak už to bývá. Jeníček a Mařenka byly chudé děti, bratr a sestra. Žili v malé vesnici, Lhota se jmenovala, a jejich rodiče se velice trápili. Často pro své děti neměli ani kousek chleba, a tak jednoho dne napadla tatínka, který už nevěděl kudy kam, zoufalá myšlenka.

„Naše děti mají hlad a my nemáme, co jim dát zítra k obědu,“ řekl a pohlédl smutně na maminku.

„Já vím, tatínku,“ vzdychla maminka, „ale co chceš dělat? O práci jsi přišel, kozu jsme prodali a poslední slepici si odnesla liška.“

„Jestli má naše děti potkat v životě štěstí,“ zamyslel se tatínek, „pak někde daleko odtud...“

„Ale kde?“ zvolala maminka. „Kdybych věděla, kde mám hledat štěstí, dávno bych se sama vydala na cestu!“

Tatínek uchopil maminčinu ruku a sklopil hlavu.

„Kdybych je odvedl někam pryč, aby nenašly cestu domů, do téhle chudoby, možná by je štěstí vyhledalo…“

Druhého dne, jen se rozednilo, odvedl nešťastný tatínek děti do lesa na jahody. Jeníček nasbíral džbánek plný až po okraj, ale když se rozhlédl, tatínek byl tentam.

„Kde je náš tatínek?“ zeptal se Mařenky.

„Nevím, Jeníčku,“ odpověděla Mařenka a dál sbírala sladké červené plody, kterých měla sotva půl džbánku. A tak dál sbírala a postupovala hlouběji a hlouběji do lesa.

Jeníček se držel v její blízkosti a stále se rozhlížel, jestli tatínka nezahlédne. Nedával pozor a jahody z jeho džbánku se sypaly na zem.

Když měla Mařenka svůj džbánek plný, všimla si, že Jeníček všechny jahody poztrácel, a tak začala sbírat i do jeho džbánku. Jenže Jeníček se rozhlížel čím dál víc, ztrácel i jahody, které nasbírala Mařenka, a tak pořád dokola, až se docela setmělo.

„Jeníčku, já mám strach,“ rozplakala se Mařenka.

„Neboj se, Mařenko,“ řekl Jeníček, „vylezu na strom a rozhlédnu se, jestli neuvidím, kudy bychom se měli dát.“

Děti zamířily k vysokému stromu, který se tyčil nad všemi ostatními. Mařenka si sedla pod strom a Jeníček vyšplhal do jeho koruny.

„Vidíš něco, Jeníčku?“ volala Mařenka nahoru.

„Jen jedno světélko,“ volal Jeníček dolů.

„A kde je to světélko?“ zaradovala se Mařenka.

„Kousek odtud, na malé pasece, sotva pár kroků,“ zasmál se Jeníček a slezl ze stromu.

Děti se rozhodly, že se vydají tím směrem. Najdou paseku, jistě i chaloupku, kde svítí světélko, které Jeníček viděl z koruny vysokého stromu, a požádají o nocleh. Přečkají noc a ráno najdou cestu k domovu.

Jak si usmyslely, tak se také stalo. Paseka byla dál než jen několik kroků, jak se Jeníčkovi z té výšky zdálo, ale nakonec děti přece jen šťastně dorazily k chaloupce.

„Jeníčku!“ vykřikla Mařenka, „vidíš tu chaloupku?“

„Je celá z perníku!“ užasl chlapec. V tu chvíli si uvědomil, jak veliký má hlad. Vždyť za celý den snědl jen pár jahod! „Víš co, Mařenko, vylezu za komín, ulomím kus perníku a oba se dosyta najíme.“

„Co když tě někdo uslyší?“ dostala Mařenka strach.

„Budu tiše jako myška,“ ujistil ji Jeníček a už se drápal na střechu. Usadil se za komín, uloupl kus perníku a hodil ho Mařence.

Uvnitř zatím baba povídá dědkovi:

„Jestli mě rozum neklame, dědku, venku se něco děje! Běž se podívat, jestli nám někdo neloupe perník!“

Dědek vystrčil hlavu ze dveří.

„Kdopak to loupe perníček?“

Jeníček, schovaný za komínem, rychle odpověděl:

„To nic, dědečku, to jen větříček!“

Dědek se upokojil, vrátil se do chaloupky a zalezl k peci. Ale za chvíli se zase ozvalo to podivné škrábání a praskání, a tak baba znovu povídá:

„Jestli mě rozum neklame, dědku, venku se opravdu něco děje! Půjdem se podívat oba dva.“

Babu Jeníček neobelhal. A jak se lekl, spadl dědkovi rovnou do náruče. Baba chytila Mařenku, a za chvíli už děti seděly na lavici uvnitř v chaloupce.

„Pěkně si je vykrmíme, perníčkem nasytíme, a potom v peci upečeme,“ radovala se baba a už děti krmila, co se do nich vešlo.

Krmila je jeden den, dva dny, a když uplynul týden, poslala dědka, aby naštípal dříví. V peci bylo zapotřebí pořádně zatopit! Baba popadla lopatu a zaskřehotala:

„Tak si, milé děti, pěkně sedněte a já vás šoupnu rovnou do pece! Tam bude teplíčko! Tam se zahřejete!“

Jenže Jeníček povídá:

„My jsme jenom chudé děti. V životě jsme na žádné lopatě neseděly. Budeš nám muset ukázat, jak na to...“

Baba se zarazila. Kdo to kdy viděl, aby se někdo neuměl posadit na obyčejnou lopatu?! Dvakrát se nerozmýšlela, vykasala sukně a už si hověla na lopatě. Děti na nic nečekaly, popadly lopatu a šup s babou do pece.

„Poběž, Mařenko!“ vykřikl Jeníček, „než se vrátí dědek!“

Děti vyběhly z chaloupky, vzaly nohy na ramena a rychle pryč z lesa. Ještě že cestou poztrácely tolik jahod, jinak by těžko našly správný směr. Dědek zahlédl už jenom jejich záda. Když se však vrátil do chaloupky a zjistil, co se stalo, nelenil a rozeběhl se za dětmi. Ty už dávno vyběhly z lesa a zamířily si to rovnou přes pole.

Na poli pracovala jedna žena.

„Prosím vás, paní, nevíte, kudy se dostaneme do Lhoty?“ zeptal se Jeníček.

„Nač tolik spěchu, děti?“ podivila se žena, „jste celé zadýchané, ještě se uženete!“

„Honí nás dědek z perníkové chaloupky!“ zavzlykala Mařenka. „A až nás dohoní, odvede nás zpátky a upeče v peci!“

„I jen se nebojte, však já ho nějak zdržím,“ řekla ta žena a ukázala dětem, kudy se dostanou domů.

Sotva děti zmizely za ohybem cesty, už se z lesa přihnal dědek.

„Osobo,“ zahromoval, „neviděla jste tudy jít děti?“

„Pleju len,“ odpověděla žena, jako kdyby byla dočista hluchá.

„Osobo,“ hartusil dědek nespokojeně, „já se vás neptám, co tady děláte, ale jestli jste neviděla nějaké děti?“

Žena pokývala hlavou a klidně pravila:

„Až ho vypleju, len uzraje a budeme trhat.“

„Osobo!“ vykřikl dědek, „ptám se vás, jestli jste tudy neviděla jít děti?“

„Až natrháme, budeme máčet,“ přitakala žena a dál si hleděla práce.

„Osobo!“ zařval dědek, který už dočista ztratil trpělivost, „já se vás ptám, jestli jste tudy neviděla jít děti?“

„Až vymáčíme, budeme sušit,“ přikývla žena.

„Osobo!“ zavyl dědek, „vy jste snad hluchá! Ptám se vás, jestli jste neviděla děti?!“

„Až usušíme, budeme třít a vochlovat.“

„Osobo!“ vykřikl dědek z plných plic, „neviděla jste tudy jít nějaké děti?“

„Ba ba, až bude hotovo, konečně můžeme příst. Napředeme, namotáme a budeme tkát plátno. A co budeme dělat z plátna? Přece stříhat a šít košile, sukně, jak bude zapotřebí.“

„Já se vás neptám, osobo, co budete dělat z nějakého plátna!“ zasténal zoufale dědek, „ale jestli jste tudy neviděla jít děti?!“

„Děti?“ podivila se žena. „Proč jste to neřekl hned?“ A ukázala na opačnou stranu, než kudy vedla cesta do Lhoty. „Už je nedohoníte, jsou daleko, moc daleko...“

Dědkovi nezbylo než vrátit se s nepořízenou. Kdyby se byl za dětmi vydal, snad by je hledal ještě dnes.

Žena, která na poli plela len, už tam také není.

A děti? Ty se vrátily domů, na tatínka se přece jen usmálo štěstí a chudoba je jednou provždy opustila.

Dlouhý, Široký
a Bystrozraký

Bylo jedno království, kterému vládl velmi starý král. Měl jediného syna, ten však raději proháněl zvěř v lesích, místo aby si hledal nevěstu. Naštěstí byl král nejen velmi starý, ale také velmi moudrý, a tak dobře věděl, že jeho dny se krátí. Povolal k sobě syna a pravil:

„Nebude dlouho trvat, já ulehnu a víc už nevstanu.“

Mladý kralevic se zalekl, užuž chtěl otce přerušit, ale starý král ho pohybem paže zarazil.

„Mám však vůči království ještě jeden dluh. Musím mu zajistit nového krále, a tím nemůže být nikdo jiný nežli ty. Mé roky jsou sečteny, je třeba, aby ses oženil, synu.“

„Vždyť nemám nevěstu!“ vykřikl mladý kralevic.

Starý král jen pokýval hlavou, otevřel zlatou skřínku a podal kralevici zlatý klíč.

„Tady máš klíč od Zlaté věže,“ řekl. „Běž a vyber si ženu, která bude tvému srdci nejbližší.“

Kralevic, celý užaslý, si teprve teď uvědomil, že Zlatá věž byla odjakživa zahalena tajemstvím. Jedinkrát neviděl nikoho vcházet ani vycházet, jedinkrát sám nevkročil dovnitř. Zlatou věž každý obcházel a nikdo se neptal, co skrývá. Proto kralevic spěchal, ničím se nezdržoval, a zakrátko už zlatým klíčem odemykal tajuplné dveře. Před sebou spatřil úzké, točité schodiště. Vyběhl nahoru a stanul v překrásné komnatě.

Kruhová místnost neměla stoly a židle, křesla, komody, šperkovnice nebo gobelíny. Jedinou výzdobou tu bylo třináct obrazů ve zlacených rámech. Dvanáct z nich zobrazovalo překrásné panny s korunkami, třináctý byl zahalený hedvábným závěsem.

Kralevic postupoval od jedné princezny k druhé a žasl nad jejich krásou. Každá další byla půvabnější než ta předchozí, těžko vybírat. Kralevici se dokonce zdálo, že ho dívky z obrazů pozorují. Jedna se snad i usmála, jako by byly portréty kouzelné...

Nakonec kralevic stanul před třináctým obrazem. Zvědavost mu nedala a on rozhrnul hedvábný závěs. Co spatřil, se slovy těžko vyjádří. Z obrazu na něj shlížela dívka krásná, až se tajil dech. Její průzračné oči připomínaly horské prameny a bělostná pleť labutí peří. Dívka však byla smutná, až srdce usedalo.

„Tebe chci za svou ženu,“ pravil kralevic.

V tu chvíli se zatmělo, a když se opět rozednilo, všech třináct obrazů bylo pryč.

Kralevic nelenil a spěchal povědět otci, co viděl ve Zlaté věži a jak se rozhodl.

„Zvědavost není dobrý rádce,“ zachmuřil se starý král, když vyslechl svého syna. „Princeznu z třináctého obrazu vězní zlý čaroděj a nikdo z těch, kdo se pokusili dívku vysvobodit, se dodnes nevrátil zpět.“

„Kde sídlí ten zlý čaroděj?“ zeptal se kralevic a král pochopil, že jeho synovi není pomoci.

„V Železném zámku,“ řekl a posmutněl. „Vidím, že ses rozhodl. Jdi tedy a zkus svoje štěstí. Snad se ve zdraví vrátíš, než naposledy zavřu oči.“

Kralevic nemeškal a hned druhého dne se vydal na cestu. Usedl na koně, se kterým se dříve proháněl po lesích za jeleny, a vyrazil pro nevěstu.

Jel dva dny a dvě noci, než stanul uprostřed skal. Cesta zmizela a kůň se začal vzpínat. Kralevic nevěděl, co počít, když vtom zaslechl jakési volání.

„Haló, pane, počkejte na mě!“

Kralevic zastavil koně a ohlédl se. Spatřil vysokého muže, který spěchal za ním.

„Kdo jste a co pro vás mohu udělat?“ zeptal se kralevic, když muž doběhl až k němu.

„Vezměte mě do služby,“ řekl neznámý, „mohl bych vám být k užitku.“

„Co umíte tak zvláštního, že bych vás mohl potřebovat?“ nedůvěřivě pravil kralevic.

„Umím se natáhnout, že dosáhnu třeba na samý vrchol nejvyššího skaliska. Tam bych se rozhlédl – a hned byste věděl, kudy pokračovat k Železnému zámku.“

Kralevic se zarazil. Odkud neznámý ví, kam má kralevic namířeno? Raději se však neptal, protože kdo se moc ptá, moc se dozví. A tenhle podivný člověk se mu skutečně mohl hodit!

Dlouhý se natáhl, že viděl až na kraj skalního města, ukázal směrem, kde zapadalo slunce, a zakrátko našli cestu.

Druhého dne dorazili kralevic s Dlouhým k řece. Kralevic pochopil, že se s koněm na druhou stranu jen tak nedostane. V tu chvíli se před nimi objevil prapodivný tlouštík.

„Dobrý den, pane!“ uctivě pozdravil a smekl klobouk. Kralevic pohlédl na tlouštíka.

„Kdo jste a co pro vás mohu udělat?“ zeptal se.

„Vezměte mě do služby,“ řekl tlouštík, „mohl bych vám být k užitku.“

„Co umíte tak zvláštního, že bych vás mohl potřebovat?“ nedůvěřivě pravil kralevic.

„Umím se rozšířit, že vypiju třeba tu řeku, která vám brání pokračovat v cestě k Železnému zámku.“

Kralevic se zarazil. Odkud neznámý ví, kam má kralevic namířeno? Raději se však neptal, protože kdo se moc ptá, moc se dozví. A tenhle tlouštík se mu skutečně mohl hodit!

Široký se začal nadýmat, pak se sklonil k hladině a jedním douškem řeku vypil. Kralevic přejel na druhou stranu a bez dalšího přijal Širokého do svých služeb.

Třetí den kralevic, Dlouhý a Široký zabloudili v lese. Křoviska byla tak hustá, že se Dlouhý nemohl natáhnout ani Široký roztáhnout, a tak uvízli v trní a nevěděli kudy kam. Kralevic si začal zoufat. V tu chvíli se před ním objevil človíček se zavázanýma očima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srdce pohádek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.