GUSTAVO ADOLFO BÉCQUER

Paprsek luny

tajemné španělské legendy

překlad

Jan Červenka

revidoval a upravil

Karel Marek

Praha 2014

DOPORUČUJEME

Viktor Dyk: Smrt panenky – výběr povídek o smrti

Výběr Dykových povídek, jež spojuje téma smrti a lásky, zahajuje smrt z nedostatku lásky a uzavírá smrt z přílišné lásky, jíž není možné naplnit. Najdeme zde také smrt, díky níž je možné věčně milovat, a kromě dlouhého umírání stářím je zde popsána i myšlenka smrti, aby mohl jiný milovat.

Vojtěch Rakous: Doma – židovské obrázky

Soubor povídek Doma byl první knihou, která uvedla do české literatury židovské obyvatele venkova a maloměsta jako jeho přirozenou součást. S humorem i porozuměním vypráví, jak vesničtí Židé poloviny 19. století se svými sousedy sdílejí běžné radosti i starosti a zároveň ctí své tradice a svou víru.

Jiří Mahen: Rybářská knížka

Kniha, která je stále považována za „rybářskou bibli“, plná vzpomínek z rybářských výletů, postřehů ze života ryb a rybářů, dojmů z nádherné přírody. Krásný jazyk, humorná nadsázka i porozumění přírodě, rybám a rybaření uchvátí čtenáře i dnes. Začínajícího rybáře jistě potěší rady a zkušenosti.

Ignát Herrmann: Z pamětí starého mrzouta

Pobavte se příhodami mrzoutského úředníčka, poodhalte jeho milostné zážitky z mládí i trampoty s „kmotrem“ nebo s „českým pekáčem“, prožijte s ním nekonečné týdny s husou nebo strasti kolem „vhodných vánočních dárků“ a nezapomeňte ani na kapitolu, v níž se pan Cyrus stane „volebním agitátorem“.

© Karel Marek, 2014

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2014

© Monika S. Benešová – Lama, 2014

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-16-9 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-17-6 (formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-18-3 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-19-0 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek (obálka, grafická úprava, případně jazyková adaptace, redakční poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) je chráněno autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí. Žádná verze licence k této e knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií či extrahovaných částí (včetně půjčování) či sdělování díla či extrahovaných částí veřejnosti (například umisťováním na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo jeho část dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

Paprsek luny

Nevím, je-li to skutečnost, jež se zdá být pohádkou, či pohádka, jež odpovídá skutečnosti; mohu říci jen tolik, že v sobě tají pravdu, pravdu nad jiné smutnou, z níž asi já, soudě dle své fantazie, jako poslední z posledních něčeho vytěžím.

Jiný by tuto látku jistě použil k napsání velikého svazku, plného slzavé filozofie; já napsal tuto legendu, která ty, kdo v ní nic nenajdou, snad aspoň na chvíli pobaví.

I.

Byl rodu vznešeného, narodil se v lomozu zbraní, ale ani nezvyklý zvuk válečného rohu by ho nepřiměl, aby na okamžik pozvedl hlavu, aby na chvíli odvrátil oči od zčernalého pergamenu, z něhož četl poslední trubadúrův zpěv.

Ti, kdo se s ním chtěli setkat, ho nesměli hledat na prostranném nádvoří jeho hradu, kde pacholci krotili hříbata, pážata cvičila v letu sokoly a žoldnéři se ve dnech odpočinku zaměstnávali broušením ostří svých kopí.

„Kde je Manrique? Kde je váš pán?“ ptávala se mnohdy jeho matka.

„Nevíme,“ odpovídali sluhové. „Snad je v křížové chodbě skalního kláštera, kde sedí na okraji hrobu a naslouchá, zda by nezaslechl slovo z hovoru mrtvých; či na mostě, odkud shlíží do řeky, jak se vlna za vlnou valí pod jeho oblouky; nebo schoulen ve skalní sluji počítá hvězdy na nebi, oblaka zrakem sleduje a bludičky pozoruje, jež se jako dech kmitají nad močály … Jistě však sotva bude tam, kde jsou ostatní.“

A vskutku, Manrique miloval samotu a miloval ji tak, že by si mnohdy přál, aby neměl stín, aby ho jeho stín nemohl všude následovat.

Miloval samotu, protože si v jejím klínu, popouštěje uzdu své obraznosti, tvořil kouzelný svět, obydlený tajemnými bytostmi, postavami svých snů a poetického blouznění; neboť Manrique byl básníkem, byl jím tak dalece, že ho nikdy neuspokojily formy, kterými by mohl vyslovit svoje myšlenky, a že je také nikdy nevyslovil, když je napsal.

Věřil, že mezi žíznivými uhlíky krbu přebývají ohniví duchové tisíci barev, jenž jako zlatý hmyz poskakují po hořících polenech nebo v zářivém kruhu jisker víří na hrotech plamenů, a strávil mnoho marných hodin v lenošce před vysokým gotickým krbem, sedíc bez hnutí a s očima upřenýma do plamenů.

Věřil, že v hlubině vod na dně řeky, v mechu studánek a v jezerní páře žijí tajemné ženy, víly, silfidy a undiny, jichž vzdechy, pláč, zpěv i smích jakoby slyšel v jednotvárném šumotu vody, v šumotu, jemuž mlčky naslouchal s touhou porozumět mu.

Zdálo se mu, že v oblacích, ve vzduchu, ve stínu hájů a v rozsedlinách skal vidí postavy, slyší tajemné zvuky, postavy nadpřirozených bytostí, slova nepostižitelná, jimž nedokázal porozumět.

Milovat! Byl zrozen, jen aby snil o lásce, nikoli aby ji cítil. Miloval všechny ženy jen okamžik: tu, protože byla rusá, onu, protože měla růžové rty, tu zase, protože se v chůzi kolébala jako sítí.

Mnohdy dospěl ve svém blouznění tak daleko, že celou noc probděl venku, aby zíral na měsíc, který se na nebi vznášel v stříbrném obláčku, nebo na hvězdy, které se chvěly v dáli jako zářící hrany drahokamů.

V podobných dlouhých nocích poetického snění a bdění volával: „Je-li pravdou, co povídal převor skalního kláštera, že ony planoucí body jsou nejspíše světy; je-li pravdou, že na oné perleťové kouli, vznášející se v obláčcích, bydlí lidé: jak jsou asi krásné ženy těch světelných, zářivých krajů! – A já je nemohu vidět, nemohu je milovat! – Jaká je asi jejich krása? – Jaká jejich láska?!“

Manrique nebyl ještě tak velkým bláznem, aby za ním kluci běhali, byl jím však přece už potud, že mluvil sám se sebou a vykládal sám sobě, což bývá začátkem konce.

II.

Přes Duero, jež omývá rozpukané a černé skály valů sorijských, se klene most vedoucí k městu ze starého kláštera templářů, jejichž statky se rozkládají podél protějšího břehu řeky.

Onoho času, o němž vypráví naše legenda, byly již dávno pověstné tvrze řádových rytířů opuštěné: přece se tam však ještě zvedaly zbytky mohutných hradebních věží, pevné, břečťanem a bílými zvonky svlačce pokryté oblouky křížové lodi, které se tam dodnes vypínají, a dlouhé obloukové galerie branných nádvoří, jimiž províval vítr, sténaje a zmítaje vysokou travou.

V sadech i zahradách, na jejichž stezky od dávných let nikdo z mnichů nevkročil, rozvinula květena, odkázána sama na sebe, veškeru svou nádheru bez bázně, že ji zničí lidská ruka, která ji chce udělat krásnější.

Plazivé rostliny se vyšplhaly po věkovitých kmenech stromů, temné aleje topolů, jejichž vrcholy se dotýkaly a splynuly v jedno, se pokryly drnem; divoké bodláčí a kopřivy bujely na cestách, kdysi vysypaných pískem a ze zbytků budov rozpadnutí blízkých hlásala vlákna pýru, vlající ve větru jako chochol přilby, a bílé i modré zvonky svlačce, houpající se jako v kolébce na svých dlouhých a ohebných stoncích, vítězství zhouby a zkázy.

Byla noc, noc jarní, nyjící, plná vůně a sladkého šumu s bledou a jasnou lunou uprostřed blankytného nebe, zářícího a průsvitného.

Manrique, jehož blouznivá obraznost dostoupila vrcholu, překročil most, odkud chvíli zhlížel na černou siluetu města, odrážející se od světlých, lehounkých obláčků, jež se seskupily vzadu na obzoru, a pak vstoupil do opuštěných templářských zřícenin.

Blížila se půlnoc. Luna, která zvolna stoupala oblohou, již stála vysoko na nebi, když Manrique, který vstoupil do tmavé topolové aleje, vedoucí z rozpadlé křížové chodby ke břehu Duera, ze sebe vyrazil výkřik, výkřik temný, přidušený, plný úžasu a závratné radosti.

V hloubi ztemnělé topolové aleje spatřil něco bílého, něco bílého, co se před ním na okamžik vznášelo a zmizelo v temnotě. Lem šatu neznámé ženy – ženy, která přešla cestu a skryla se v houští v témže okamžiku, kdy on, bláhový snílek, blouznící o chimérách a nemožnostech, vstoupil do sadu.

„Neznámá žena! – V těchto místech! – V této době! – Ach, to je ona, to je ona žena, kterou hledám!“ zvolal Manrique a v touze ji dostihnout se za ní vyřítil, divoce jako střela.

III.

Došel až tam, kde v husté směsici větví ztratil onu tajemnou ženu z očí.

Zmizela!

Kam však zmizela?

Zdálo se mu, že tam v dáli, daleko v dáli rozeznává mezi splétajícími se kořeny stromů cosi světlého, jakousi bílou postavu, která se pohybovala.

„To je ona, to je ona, ta, která prchá, jako by měla křídla, a uniká jako stín!“ zvolal a dal se do běhu, aby ji nalezl, trhal přitom rukama úponky břečťanu, napjatého jako koberec od topolu k topolu.

Prodíral se podrostem a plazivými rostlinami až konečně dospěl k volnějšímu, jasně osvětlenému místu.

Nic!

„Ach! Tam je, tam je!“ zvolal náhle. „Slyším její kroky v suchém listí i šelest jejího roucha, jež se smýká po zemi a naráží do keřů!“ Hnal se za ní, hnal se jako šílený tam, onam a nenašel ji.

„Ale ano! Dosud jsou slyšet její kroky,“ hovořil sám k sobě polohlasem, „zdá se mi, že promluvila! – Vánek, jenž větvemi prochvívá, listy, jež jako by šeptaly modlitby, zabránily, abych slyšel, co říkala. Ale není pochyb, ona šla na tuto stranu, ona promluvila, ona promluvila. Jakou řečí? – Nevím, ale jistě cizí řečí.“

A dal se znovu do běhu, chtěl ji dostihnout, tu v domnění, že ji zahlédl, tu ve víře, že slyší její hlas.

Hned se mu zdálo, že vidí, jak se pohybují větve, ve kterých zmizela; hned se zase domníval, že rozeznal v písku stopu jejich malých nohou; nakonec byl pevně přesvědčen, že ona zvláštní vůně, která k němu chvílemi zavanula, pochází od této ženy, od ženy, jež se mu vysmívá a baví se tím, že před ním může prchat tímto neproniknutelným houštím.

Ach, všecko marné!

Bloudil tak několik hodin z místa na místo beze smyslů, tu zastavil, aby naslouchal, tu se ostražitě plížil trávou, tu pádil v divokém, šíleném, zoufalém běhu.

Prodíral se nesmírnými zahradami, vroubícími břeh řeky, až konečně dospěl k patě skal, na nichž se zvedá poustevna San Saturio.

„Snad z této výše naleznu východ z tohoto zmateného labyrintu, abych pokračoval ve svém pátrání!“ zvolal a šplhal z kamene na kámen, opíraje se o svou dýku.

Dospěl až k vrcholku, odkud je vidět v dáli město a velikou část řeky, jež se vine u jeho nohou, vrhajíc svůj temný, divoký proud křivými, svírajícími jej břehy.

Na vrcholu skal se Manrique rozhlédl kolem, avšak posléze, napínaje zrak a dívaje se upřeně na jedno místo, se nemohl ubránit tomu, aby nezaklel.

Světlo měsíce se lesklo a jiskřilo na dlouhém pruhu, jenž za sebou zanechával člun, ženoucí se prudce k protějšímu břehu.

Zdálo se mu, že v tom člunu vidí bílou a štíhlou postavu, podle všeho ženu, ženu, kterou viděl v templářských zříceninách, ženu svých snů, uskutečnění svých bláhových nadějí!

Spustil se ze skal s hbitostí kamzíka, zahodil čapku, jejíž ohnutá a dlouhá pera by mu v běhu překážela, a shodiv svůj široký, sametový plášť, hnal se jako vichr k mostu.

Doufal, že přeběhne most a dorazí k městu dříve, než člun u druhého břehu přistane.

Šílenství!

Když Manrique, udýchaný a pokrytý potem, doběhl na konec mostu, vcházeli již ti, kteří se plavili od San Saturia přes Duero, do hradební brány, do brány v městských zdech, jež toho času sahaly až ke břehu řeky, v jejichž vlnách se odrážela jich šedá cimbuří.

IV.

Ačkoliv se vzdal naděje, že dostihne ty, jež branou od San Saturia vešli do města, přece jen náš hrdina doufal, že nalezne dům, v němž bydlí. S touto myšlenkou v duši vešel i on do města a pustil se ke čtvrti San Juan, kde nazdařbůh bloudil ulicemi.

Sorijské ulice tehdy byly a jsou ještě dnes úzké, temné a křivé. Vládlo v nich hluboké ticho, ticho přerušované jen občas vzdáleným štěkotem psa, zaskřípěním zavíraných vrat nebo zařičením koně, jenž se vzpíná v podzemních stájích a řinčí řetězem, poutajícím jej k žlabu.

Manrique napínal sluch, aby rozeznal tyto noční zvuky; domníval, že slyší v jednu chvíli kroky kohosi, jenž právě zahnul za nejbližší roh opuštěné uličky, v dalším okamžiku zase zmatené hlasy lidí, kráčejících za jeho zády, které doufal spatřit každou chvíli po svém boku, strávil několik hodin blouděním bez cíle z místa na místo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paprsek luny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.