Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2014 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-116-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-117-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-118-9 (PDF na CD)

Předmluva

NOČNÍ DĚS

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

VRAŽEDNÝ POKLAD

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

ZÁVĚR

SMRT V PATÁCH

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a svého syna proklel. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který Hawkshill koupil, převezl do USA a tam ho znovu postavil na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací, Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, proslulý nemilosrdnou likvidací svých konkurentů i nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou, nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň (nese Creaseyovo jméno), jíž se nyní používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

NOČNÍ DĚS

I

Cindy Schneiderová seděla v zasnění schoulená na své posteli, kolena těsně pod bradou, a pozorovala trochu do strany vychýlený obraz po svém tragicky zemřelém dědečkovi, který visel na protější stěně.

Zvláštní – vždy když jej chtěla srovnat do svislé polohy, nějaký šotek, jak si Cindy hravě představovala, způsobil, že pokaždé visel opět trochu našikmo. Dost ji to rozčilovalo a její táta Vincent slíbil, že opatří obraz novým háčkem na zavěšení.

Vzpomínala si, že když byla ve věku svého mladšího bratra Louise, kterého nikdo z rodiny zatím nebral příliš vážně a oslovovali ho svorně Lou, tak se toho obrazu velice bála.

Byla to starodávná olejomalba neznámého malíře, díky stáří možná i dost cenná, znázorňující dům s malou dřevěnou přístavbou, ponořený do zalesněné zahrady. Přezdívala mu Dům hrůzy, protože první dojem z něj byl opravdu takový. Nad ním na obraze čněla ke ztemnělému nebi úzká věžička. Vzadu za domem byl dovedně přimalovaný malý hřbitůvek s kříži čnícími proti mírně zvlněné krajině v pozadí, ztrácející se v šeru noci.

Po nebi plul, jako živý, měsíc v úplňku s mírným oparem, jenž ve skutečnosti prý naznačuje, že již brzo přijde deštivé období.

Pod obrazem, na nízké lavici z tmavého dřeva, seděly v řadě vystavené loutky ze starého loutkového divadla, neboť Cindin dědeček se za mlada živil jako ochotnický loutkoherec. Vzpomněla si, že kulisy k divadlu budou možná ještě někde zahrabány v zasutém koutě půdy.

Cindy přejela pohledem zástup loutek, s nimiž si, jak si teď vybavovala, nesměla v dětství hrát ani na ně nijak sahat. Prohlížela si snad již po tisící princeznu v dlouhém, již trochu vybledlém modrém závoji, čertíka s vypelichaným ocasem a hlavně kašpárka, svou nejoblíbenější loutku. Na jeho dřevěném obličejíčku se mu usadil široký úsměv a nos měl uražený po řádění Loua.

Jejího mladšího brášku to také k loutkám neodolatelně táhlo, stejně jako ji v dětství, a za rozbité loutky dostal od svého otce pořádný výprask.

Tyhle dvě věci – obraz a loutkové divadlo – byly jediné, co zbylo po dávno už mrtvém dědečkovi, a proto se na ně v jejich rodině hledělo s pietou.

Cindy vymrštila své dlouhé štíhlé nohy z postele a ještě v noční košili se odebrala za matkou do kuchyně.

Jejich rodina už byla kompletní. Za stolem u snídaně seděl starší bratr Curt, kterému bylo letos v zimě dvacet jedna let a živil se stejně jako její otec opravami ojetých vozidel v autoservise Schneider. Nebyl to jediný autoservis v nevelkém městečku Borgentown, ale přesto prosperoval celkem dobře. Cindin otec byl jeho výhradním majitelem.

„Cindy, jak to, že jsi ještě v noční košili?“ spustil Vincent Schneider přísně na svou šestnáctiletou dceru.

„Ale vždyť se zase tak moc nestalo. Je neděle ráno a není kam spěchat,“ zastala se jí matka Lorna. Byla trochu při těle, ale zamlada ráda a hodně sportovala. Věnovala se běhu na delší tratě a cyklistice. Tu druhou zálibu po ní dcera bez výhrad zdědila.

„Co je dneska k snídani?“ zajímala se Cindy živě.

„Dneska je obložená studená mísa,“ odpověděla Lorna Schneiderová a pohladila ji baculatou rukou po blonďatých vlasech.

„Ségro, půjdeš si se mnou po snídani zajezdit na kole?“ dožadoval se mladší bratr Louis.

„Ale Lou, já nevím. Pobolívá mě trochu hlava,“ vymlouvala se Cindy, která se skutečně v poslední době necítila příliš dobře. Zdálo se jí, že z ní cosi vysává sílu a často trpěla malátností.

„Ségro...“ zaprosil chlapec.

„Nemůžeš aspoň v něčem tomu klukovi vyhovět?“ rozčílil se otec.

Ublíženecky na něho pohlédla svýma velkýma pomněnkovýma očima, jež po matce zdědil i její bratr Lou. Curt měl naopak oči tmavě hnědé po svém otci a prvním muži Lorny Schneiderové, se kterým se už dávno rozvedla a jejž od té doby nikdo v Borgentownu neviděl.

„Musíš si napřed udělat úkoly,“ obrátila se matka na nejmladšího člena rodiny.

„Zase psát úkoly,“ zaúpěl Lou a celý se v tom okamžiku pobryndal mlékem.

Otec mu vrazil pohlavek. Osmiletý chlapec zkrabatil tvářičku k pláči a začal se vztekat.

„Nebreč, brácho, jseš přece chlap,“ naklonil se k němu Curt. Potom se obrátil k Vincentu Schneiderovi a pronesl: „Taky bys toho kluka nemusel pořád otloukat.“

„Váš dědeček mě naučil, že dřevo se musí ohýbat, dokud je mladé,“ řekl otec rezolutně a sklonil se zase nad novinami.

Louis se mezitím uklidnil na matčině klíně a začal si prozpěvovat nějakou písničku z televize.

Cindy si vzala z obložené mísy plátek šunky a sýr a začala je přikusovat k namazané bagetě. Přemýšlela přitom, co asi dělá Ian Belckler. Už druhý týden spolu chodili, ale její otec se to nesměl dozvědět. Zatím se s tím nesvěřila ani matce, protože si nebyla jistá, zda by to pochopila.

Otec by to ale nechápal docela určitě, strážil totiž počestnost své dcery jako oko v hlavě a považoval ji stále ještě za malou holku.

Ian Belckler chodil do třetího ročníku borgentownské střední školy a zabýval se donedávna sportovní kulturistikou. Cindy ho občas potkávala na školních chodbách a vždy si ve své pubertální fantazii představovala, jaké by to asi bylo, kdyby ji takový svalnatý kluk držel v náručí.

To se jí právě včera poprvé přihodilo, a proto příliš nevnímala nic kolem sebe. Snad právě proto i původně odmítla projížďku se svým bratrem Louem na kole. Teď, když Ian nevolal, nad tou nabídkou začala znovu uvažovat.

Snídaně proběhla v pohodě, kulisou byla celou tu dobu jen hudba z rádia. Vincent Schneider si však potrpěl spíše na černošská blues, a proto trochu rozladěný přešel k přijímači a vsunul do něj cédéčko.

Vilou Schneiderových se rozezněla rytmická hudba a Cindy vstala od stolu.

„Tak brácho, jdeme se projet?“ zeptala se zvesela.

Lou šťastně vypískl a běžel se nahoru převléknout.

„Dneska je celkem hezké počasí, jako stvořené na vyjížďku,“ pousmála se matka smířlivě a začala dávat špinavé nádobí do myčky.

„Máš pravdu, mami,“ opětovala jí Cindy úsměv a zvedla se od jídelního stolu.

Vtom se obývákem rozdrnčel telefon.

II

„To bude nejspíš pro mě!“ vykřikla šťastná Cindy a hrnula se k telefonnímu aparátu.

Zdvihla sluchátko.

„Halo, Iane?“ hlesla bez dechu.

„To jsem já, Ellen,“ zchladil její nadšení hlas v telefonu. „Dneska dávají v bijáku senzační film, nechtěla bys na něj s námi zajít?“ nabídla jí její nejlepší kamarádka. Jindy by Cindy ten návrh přijala s nadšením, teď však měla plnou hlavu Iana Belcklera a neměla na nic jiného ani pomyšlení.

„Kdo všechno tam jde?“ zeptala se bez zájmu. Nadšení pro takhle strávený večer z ní téměř úplně opadlo. Představovala si v duchu romantické chvíle strávené v Ianově společnosti.

„Jdou tam dvojčata Henstrigerovy se svými kluky, potom já a Kirk, to jsou myslím všichni. Co je? Nejsi tím nápadem moc nadšená, jak vidím,“ pronesla Ellen trochu skleslým hlasem.

„Víš, myslela jsem, že mi volá Ian,“ prozradila Cindy své kamarádce a sklíčeně si povzdechla.

„Tak v tomhle ti nepomohu,“ zasmála se Ellen lišácky.

„Jsem z Iana možná trochu moc vedle, ne?“ zažertovala Cindy.

„Ne možná, ale určitě. Tak vem toho svýho kovboje s sebou a je to,“ nabídla jí nejschůdnější řešení.

„No jo, ale přece nebudu zvát Iana do kina, sluší se, aby pozval snad on mě, jako kluk,“ sevřela Cindy rty do dvou úzkých roztrpčených čárek.

„Vybodni se na to, co se sluší a nesluší. Jsem rozená feministka a jako taková ti říkám, že je už dávno v našem osvíceném století rovnoprávnost, takže kašli na předsudky z minulosti.“

„No, když já nevím...“ rozmýšlela se Cindy nerozhodně. „Tak když myslíš, já teda Ianovi zavolám,“ rozzářila se konečně a rozloučila se s Ellen. Domluvily si setkání na půl osmou večer před vilou Schneiderových.

Cindy zaklapla telefon a odebrala se opět do kuchyně, kde na ni už čekal netrpělivě přešlapující bratr Lou.

„Kdo ti volal?“ zeptal se otec přísným hlasem.

„Moje kamarádka Ellen,“ odpověděla po pravdě. V jejím hlase bylo slyšet zklamání.

„Dobře. Myslel jsem, aby ti náhodou nepletl nějaký kluk hlavu. Na takové věci máš ještě času habaděj,“ mrkl na ni otec legračně jedním okem a ona se rozesmála.

„Tak pojedeme už?“ dožadoval se Lou pozornosti.

„To víš, že ano,“ rozcuchala mu světlou kštici a ubírala se k východu z kuchyně. Lou šťastně odskotačil do garáže, kde odpočívala opřená jízdní kola.

„Curt se mi v poslední době nějak nelíbí,“ zaslechla Cindy mezi dveřmi matčin starostlivý hlas.

„Jak – nelíbí?“ podivil se otec.

„Je myslím nešťastně zamilovaný,“ podotkla Lorna Schneiderová a židle zavrzala pod její vahou.

„Mně se s ničím takovým nesvěřoval. U nás v autoservise maká jako šroub, myslím, že je v pořádku,“ odbyl ji otec, roztrpčen tím, že ho vytrhuje od četby novin.

„Možná, že pracuje jako jindy, ale hodně se trápí, já to vím,“ povzdechla si matka. „Zase stráví víkend u sebe v pokoji a bude jen tak civět do zdi, měli bychom mu nějak pomoct,“ dodala sklíčeně.

„Takhle to dopadá, když ženská poplete chlapovi hlavu,“ zabručel mrzutě Vincent Schneider a vstal od stolu.

Cindy sebou vylekaně trhla. Trochu se zastyděla, že poslouchá za dveřmi, a proto začala spěšně kráčet za Louem směrem k východu z vily.

Otevřela dveře a překvapením se jí pozastavilo srdce. Uviděla totiž, jak po protějším chodníku přijíždí na kole Ian Belckler. Radostně vykřikla a rozeběhla se k němu.

„Ahoj, Iane, co tady děláš?“ zeptala se se širokým úsměvem.

Mladík sesedl s kola a vtiskl jí rychlý polibek na tvář.

„Vím, že jsi vášnivá cyklistka, tak jsem u nás ve sklepě vyhrabal jízdní kolo, trochu ho oprášil a tímto tě zvu na vyjížďku,“ zazubil se sympaticky.

Vylekaně se ohlédla směrem k oknům kuchyně, ve které snad stále ještě rozmlouvali její rodiče.

„Iane, pojď prosím tě odtud. Táta tě tu nesmí vidět,“ řekla rozechvělým hlasem a táhla ramenatého chlapce za sebou.

U zdi garáže ji náhle Ian stiskl v náručí a políbil ji zkušeně na rty.

„Nemůžu najít svoje kolo!“ vyběhl v tu chvíli z garáže Lou a vytřeštěně se zadíval na dvojici tisknoucí se k sobě.

„Bráško, že to na nás nepovíš našim,“ snažila se ho přesvědčit Cindy. Ian vytáhl z kapsy kalhot zmuchlanou bankovku a podával ji zmatenému dítěti.

„Na, špunte, za to si něco hezkého kup a mlč před tatínkem, když je tak nemoderní a nepovolí Cindy se mnou chodit...“

Lou zavrtěl hlavou. „Já to tátovi neřeknu,“ usmál se chápavě.

Cindy zašla do garáže a vyvedla odtud obě jízdní kola.

„Ségro, jaké to je, líbat se s někým?“ špitl Lou.

„Je to... povznášející pocit. Taky to poznáš,“ cvrnkla mu prstem do pršáčku a dala mu pusu do vlasů.

Všichni tři nasedli na kola a ujížděli směrem k nedalekému parku. Míjeli víkendové turisty, kteří se přijeli do Borgentownu pokochat památkami, a na rohu uviděli stát zmrzlinový stánek.

Lou přibrzdil a doběhl si koupit zmrzlinu.

„Iane, nechtěl bys se mnou a partou přátel večer zajít do bijáku?“ zadívala se Cindy zamilovaně do hlubin černých očí.

„Co dávají?“ zeptal se nevzrušeně.

„To je jedno, nějakej film. Já bych šla i na úplnou pitomost, hlavně že budu s tebou,“ přiznala se a olízla si karmínové rty.

„Já večer nemůžu, Cindy,“ řekl nesměle a sklopil oči.

„Jak to?“ zadívala se na něho posmutněle.

„Moje fena se chystá k porodu, už jí začaly stahy a čekám večer přírůstky do našeho už tak dost rozvětveného zvěřince. Chce být vždycky, když čeká štěňata, co nejvíc se mnou. Promiň,“ omlouval se Ian vehementně.

„Tak jo, půjdu tedy sama. A ukážeš mi aspoň štěňata, až budou na světě?“ pousmála se smířlivě.

„To víš, že jo,“ odtušil a znovu se k ní naklonil, aby ji mohl políbit.

„Iane, ne, mohl by nás někdo vidět a říct to našim,“ odtáhla se od něho v panickém strachu ze svého otce.

„S tebou nic není,“ zamračil se mladík a nasedl otráveně na svůj bicykl.

Lou mezitím dojedl zmrzlinu a přiloudal se k nim.

„Tak vyrážíme,“ rozjasnila se Cindy tvář a všichni vyjeli směrem k velkému místnímu parku, kde se prohánělo už několik dalších cyklistů a v malém pískovišti si hrála batolata.

Cítila se po dlouhé době opravdu šťastná a dívala se na mladé maminky se skotačícími dětmi. Potom se obrátila na Iana, který svištěl na kole za ní, a cítila, jak si s jejími dlouhými vlasy pohrává vítr. Hlavou jí probíhaly tisíce zamilovaných myšlenek a ona si začala jen tak za jízdy prozpěvovat.

III

Začínalo se už smrákat, když se Cindy vrátila z projížďky na kole. Zabočili s Louem za roh ke garáži, když v tom spatřili přes plot svého stařičkého souseda, pana Hubleye. Oba ho slušně pozdravili a pan Hubley něco zabrumlal jako odpověď. Cindy uklidila obě jízdní kola a vydala se se svým bráškou domů.

„Mám hlad jako vlk!“ hlásil Lou matce, sotva se objevil mezi dveřmi.

„Co jste celý den prováděli, ty rošťáku?“ dobírala si ho paní Schneiderová a objala ho ve svém mateřském náručí.

„Cindy se líbala s nějakým klukem,“ vypískl Lou navzdory své přísaze. V místnosti naštěstí nebyl jejich otec.

„Je to pravda?“ obrátila se k ní Lorna Schneiderová.

Cindy sklopila stydlivě oči. „Ano, mami, já mám kluka,“ svěřila se matce a tázavě na ni pohlédla.

„Já ti nechci nic vyčítat, ale buď o tom ticho před naším tátou. Ranila by ho nejspíš mrtvice, vždyť ho znáš. Jaký je?“

„Je prostě... prostě úžasný. Já ho asi miluju, mami,“ povzdechla si dívka a usedla do vysokého pohodlného otcova ušáku.

„Dávej si ale pozor, vždyť víš...“

„Prosím tě, mami, nejsem žádná hloupá husička,“ ohradila se a nespokojeně se zavrtěla. „Mami, mohla bych dneska večer jít do kina?“ zeptala se vzápětí.

„Jdeš tam s ním?“

„Ne, jen s kamarádkama,“ připustila Cindy zklamaně a povstala z křesla.

„Jen jdi, já už to nějak vyřídím s naším tátou,“ provázel ji starostlivý pohled, zatímco kráčela ke dveřím.

„Díky, mami, jdu se převléknout a potom padám, je už nejvyšší čas,“ vrátila se k matce a vlepila jí pusu na tvář. Potom vyběhla z obýváku a namířila si to do svého pokoje. Naštvaně znovu srovnala obraz po dědečkovi, který visel na stěně opět trochu nakřivo, a vzpomněla si, jak jí, když jí bylo něco kolem pěti let, vyprávěl děda Schneider pohádky a hrál jí i bratru Curtovi loutkové divadlo. Nejraději měla jeho verzi pohádky Kráska a zvíře, která ji vždy dokázala bezpečně rozbrečet.

Jednoho dne jim ale matka oznámila, že děda zemřel a ona potom dlouhé dny truchlila ve svém pokoji. Proto Lorna Schneiderová pověsila právě tady obraz svého tchána, aby její dcerce neustále dědečka připomínal. Teprve když bylo Cindy čtrnáct let, dozvěděla se od svého jindy spíše mlčenlivého bratra Curta, že se jejich dědeček jedné bezhvězdné noci ve svém domě oběsil.

Od té doby už nebylo vše tak jako dřív a díky obrazu, který jí po něm zbyl, se začaly Cindy zdát hrůzyplné sny. Poprosila matku, aby ten obraz z jejího pokoje odnesla, ale její přísný otec nařídil, že malba zůstane tam, kde je, a ať už si Cindy přestane vymýšlet.

To vše jí proběhlo hlavou v několika okamžicích a potom odvrátila svou pozornost od obrazu a začala se chystat na cestu do kina.

„Co si mám, proboha, vzít na sebe?“ pustila se zamyšlená Cindy do tichého monologu. „Tyhle šaty vypadají, že bych si je mohla vzít jedině na pohřeb, tyhle žluté jsou něčím pobryndané a nejde to vyprat a tyhle... ano vezmu si tyhlety,“ rozhodla se nakonec pro fialkové šaty s rozparkem a přehodila si je přes hlavu.

Zatímco si oblékala šaty, zdálo se jí, že slyší v místnosti nějaký zastřený hlas.

„Cindyyyy...!“

Dívka sebou vylekaně trhla a stáhla si šaty rychle přes hlavu.

To podivné volání okamžitě ustalo.

„Asi se mi něco zdálo,“ broukla si pro sebe a potom se obrátila k zrcadlu. Bylo už šero. Na stěně za jejími zády se protahovaly líně dotěrné stíny, způsobené světlomety projíždějících aut.

Vtom se obraz na stěně pohnul.

To volání se náhle ozývalo ze všech stran.

„Cindyyy...!“ šeptal podivně syčivý hlas a ona v úleku vyběhla z pokoje a zabouchla za sebou dveře.

Zrychleně dýchala a zorničky měla rozšířené úlekem. Přesto se rychle opanovala a sešla decentně po leštěném schodišti do vestibulu vily.

„Tak já teda jdu,“ nahlédla do obývacího pokoje, kde už byla jako každého večera touhle dobou zapnutá televize a rodiče na ni mlčky hleděli.

„Vrať se domů do deseti,“ nakazoval jí otec.

„To možná nestihnu,“ protáhla obličej.

„Tak mezní hranice je v půl jedenácté,“ ustoupil otec a ona nadšeně vypískla: „Díky, tati!“

Přehodila si ještě kabelku přes hubené rameno a vyběhla ven.

Tam na ni už čekala Ellen ve svém ferrari a vesele jí zatroubila vstříc.

Cindy doběhla k autu a přivítala se s vysokou černovláskou.

Tvořily zvláštní dvojici, malá drobná plavovláska a její dlouhá, štíhlá černovlasá kamarádka. Nicméně jim to klapalo a jejich přátelství bylo opravdu nerozlučné už od dětství, kdy navštěvovaly shodnou základní školu.

„Kde máš Iana?“ zaševelila Ellen a překvapeně se rozhlížela.

„Nemohl jít se mnou,“ podotkla s trpkou vráskou u úst Cindy a nasedla do vozu.

„Takže se připoutej, tenhle auťák je zatraceně rychlej,“ zatvářila se Ellen šibalsky. Cindy dobře věděla, že si její kamarádka nedělá s dodržováním dopravních předpisů žádné zvláštní problémy, ale přesto ji divoká jízda dost vyděsila.

„Zpomal trochu!„ křikla.

Ellen se pouze rozesmála a ještě víc sešlápla plyn.

Za chvíli byly na místě. Cindy zahlédla v hloučku mladých lidí před kinem postávat Kirka Scotta, Ellenina kluka. Byl to brýlatý mladík statné postavy s věčně rozježenými vlasy a jí trvalo dost dlouho, než si zvykla na jeho přihlouplé vtipy.

Kamarádka zaparkovala a vyskočila z vozu. Políbila Kirka a ten se ostýchavě na Cindy zašklebil.

Zpoza velké reklamní cedule propagující nový film se vynořily do sebe zavěšené sestry Henstrigerovy – Ingrid a o pár minut mladší Glenda. Byla to dvojčata, a proto si byly téměř k nerozeznání podobné. Jediné, co je odlišovalo, bylo malé mateřské znaménko na tváři Glendy.

„Ahoj, holky, chcete říct fór?“ rozhodl se je hned po jejich příchodu pobavit Kirk Scott.

Cindy protočila za Kirkovými zády oči v sloup. Ellen se tomu uchichtla.

„Co je?“ zakymácel se Kirk, a když nedostal žádnou odpověď, začal vyprávět: „Víte, co se stane ze Sněhurky, když strčí dva železné hřebíky do zásuvky?“ zašklebil se.

„Nevíme,“ řekly unisono sestry Henstrigerovy.

„No přece Popelka!“ začal se Kirk plácat do stehen a Ellen ho přitom tahala za rukáv. „Film už začne, musíme jít,“ pronesla popuzeně.

Na poslední chvíli se k nim připojili i Troy s Markem, kluci Ingrid a Glendy, a všichni rozverně vešli do přeplněného kina.

Cindy si povšimla, že dávají horor Smrt v temnotách.

Připadala si při sledování filmu bez Iana osamělá a bylo jí pojednou kdoví proč strašlivě úzko.

IV

Z potemnělého nebe se spustily provazce dešťě a bičovaly asfalt před kinem. Parta z něho vyšla po skončení hororu ven a Cindy se zadívala na podmračenou oblohu bez jediné hvězdy.

„Prší a já s sebou nemám deštník,“ prohodila k Ellen mrzutě.

„Strhla se hotová průtrž mračen,“ přikývla rozvážně Ellen a natáhla ruku zpoza malé stříšky před kinem. Měla ji v jediném okamžiku celou mokrou.

„Musíme to nějak přeběhnout k autům,“ nadhodila Ingrid zavěšená do Troye.

„Nebo chvilku počkáme, až to přejde,“ navrhla její sestra Glenda. Využila příležitosti a začala se muchlovat se svým dlouhovlasým klukem Markem.

„Já musím už jít, musím být do půl jedenácté doma,“ pronesla Cindy netrpělivě.

„Tak poběž,“ vyzvala ji Ellen a vyhrnula si límec u své šusťákové bundy. Vykročila do deště a směřovala rychle ke svému červenému ferrari.

„Ahoj, holky,“ obrátila se Cindy na dvojčata Henstrigerovy. Letmo se políbila s oběma kluky a Kirkovi podala spěšně ruku.

„Uvidíme se zítra ve škole,“ řekl Kirk a začal si leštit kapesníkem brýle.

Cindy celé partě ještě zamávala a vyběhla do deště. V mžiku byla promočená na kůži. Doběhla k ferrari a bez dechu nasedla do vozu k Ellen. Začala raně podzimní bouře a na nebi se co chvíli klikatily mocné blesky.

„Ten film byl fakt hrůzostrašnej,“ pohlédla Ellen vyplašeně na svoji spolužačku, zatímco se pokoušela nastartovat.

„Budou se mi asi zase zdát nějaký ty moje ujetý sny,“ přikývla Cindy a připoutala se bezpečnostním pásem.

ferrari vyrazilo od krajnice směrem k městské čtvrti Flower City, kde Cindy bydlela. Byla to čtvrť, kde sídlily zámožnější rodiny ve vilách s květinovými zahradami.

Ellenini rodiče žili z renty po svém prastrýci, a proto si mohli dovolit přepychový dům v East Parku. Tam byl domov většinou zazobaných snobů, ale Ellen mezi ně nepatřila. Nebyla vůbec namyšlená a chovala se vždy naprosto přirozeně.

Cindy sledovala za jízdy chodník před ozářenými výkladními skříněmi malých krámků a náhle spatřila něco, co jí doslova vzalo dech.

Blesk na obloze ozářil v tu chvíli celou Madison Street a v jeho světle spatřila Iana, jak se líbá s nějakou cizí dlouhovlasou dívkou.

„Ellen, zpomal,“ křikla na svou kamarádku, ale bylo už pozdě. Ferrari se prořítilo ulicí a zabočilo do Long Street, kde se tyčila bílá vila Schneiderových.

„Co jsi tam viděla, že jsi tak vykulená? Strašidlo?“

„Ne, nic,“ spolkla Cindy slzy stoupající jí do očí a vystoupila z vozu.

Rozloučila se se svou nejlepší kamarádkou a zabočila domů. Proběhla kolem obýváku s rozzářenou televizní obrazovkou a vyběhla po schodišti do svého pokoje. Tam se vydýchala a dokráčela do malé koupelny sousedící s jejím pokojem. Začala si třít ručníkem zmáčené vlasy a po tvářích jí stekly horké slzy, když si na Iana vzpomněla.

Náhle se dveře pokoje otevřely a do místnosti někdo vstoupil. Vykoukla sklíčeně z koupelny a uviděla podmračeného otce.

„Přišla jsi pozdě, už je jedenáct hodin,“ vybafl na ni Vincent Schneider.

„Tati, strašně pršelo, musela jsem s kamarádkami chvilku počkat, než se přežene ten největší slejvák,“ pípla nesebevědomě.

„Jestli se to bude ještě jednou opakovat, zakážu ti chodit do toho tvýho malířského kroužku!“ zahřímal otec a vyšel ven z pokoje. Ještě za sebou vztekle práskl dveřmi.

Převlékla se do noční košile a pomalu přešla ke svému lůžku.

Cítila se unavená. Zavrtala se do postele a dala se do pláče.

„Iane, proč mi tohle děláš...“ štkala do přikrývky.

Po chvíli usnula.

Vzbudilo ji intenzívní světlo, jako by jí někdo do semknutých očních víček svítil baterkou. V polosnu uslyšela, jak zvon na borgentownské kapli vyzvání půlnoc. Slyšela duté, kovové zvuky doléhající otevřeným oknem až do jejího pokoje.

Venku zahřmělo.

Cindy pomalu otevřela oči do tmy. V tu chvíli se jí zmocnil úžas. Zdálo se jí, že ve věži na starobylém obraze se začalo svítit!

Zmatená dívka se snažila rozkoukat a nemohla přijít na to, v čem je ten trik. Světlo se rozlévalo pokojem a neustále sílilo. Zároveň s tím se začal ozývat z domu na obraze tichý, hrůzostrašný šelest.

Obraz se na stěně pohnul. Vyplašená dívka zaslechla, jak kdosi vzdálený opět volá její jméno.

„Cindyyy...!“

Opatrně vstala z postele a pomalu se blížila k protější stěně. Dotkla se rukou rámu prožraného červotočem a nahmatala cosi lepkavého. Zdálo se jí, jako by stromy v zahradě kolem hrůzyplného domu na obraze ožily a pohybovaly se ve větru.

Porozuměla jejich tichému šelestu: „Cindyyyy... zemřeš!“

Potom se v okně ve věži začala míhat jakási shrbená stínová postava. Uviděla na protější stěně nejasně ohraničený stín muže s lopatou.

Natáhl k ní prudkým vzmachem kostnatou paži.

Vykřikla a vyběhla z pokoje.

Na chodbě se kdoví proč stále ještě svítilo. Pohlédla na své ulepené ruce, jimiž se dotkla rámu obrazu a uvědomila si, že je má od krve.

Začala se celá zimničně chvět.

Doběhla k zavřeným dveřím pokoje staršího bratra Curta a rázně zmáčkla kliku. Za okny opět velmi silně zahřmělo.

„Curte,“ zašeptala Cindy zoufale do tmy. Náhle uprostřed místnosti do něčeho narazila. Začala ten předmět osahávat zkrvavenýma rukama.

Byly to Curtovy nohy.

Domem se rozlehl její silný, srdceryvný výkřik.

Celou místnost na pár okamžiků ozářil blesk a v jeho přízračném světle dívka spatřila oběšeného Curta, který visel na provaze přivázaném za lustr u stropu, a jeho široce rozevřené oči ve zmodralé tváři se upíraly vyčítavě na ni.

Vyděšená Cindy začala couvat dozadu a o něco zakopla.

Upadla na zem a zakryla si tvář rukama.

Do pokoje začali vbíhat příslušníci rodiny včetně malého Loua a všichni konsternovaně zírali na ztuhlé tělo oběšeného Curta.

Ten se mírně houpal u stropu, jako by ho rozhýbaly neviditelné paže smrtonoše.

„Curte!“ zabědovala matka.

Pak se ozvala dutá rána.

Všichni se poděšeně ohlédli. To Lorna Schneiderová omdlela a svezla se bezvládně k zemi.

V

Cindy se chystala do školy. Připravila si školní aktovku a sešla rozvážným krokem do haly.

Vybavila se jí v duchu celá uplynulá noc.

Přivolaný lékař, který už jen konstatoval smrt jejího nešťastného, trápícího se bratra Curta a který musel ještě navíc křísit matku Lornu, jíž se neustále dělalo mdlo.

Potom Curta přikryli dlouhou bělostnou plentou a odnášeli jeho neživé tělo do pohřebního vozu. Matka neustále bědovala a Cindy jí musela dávat obklady na čelo, zatímco otec se spíše jako obvykle mračil.

„Teď budu v autoservisu na všechnu práci sám,“ podotkl nepřítomně.

„Jak můžeš za takovéhle situace ještě myslet na práci?!“ zalamentovala Lorna Schneiderová a začala vzpínat ruce.

„Proboha, Curte, cos nám to udělal!“ vzlykala nad jeho mrtvým tělem, které právě odnášeli do pohřebního vozu.

Lou se tvářil vyplašeně a nikdo si ho příliš nevšímal. Jeho sestře se ho zželelo a vzala ho do náruče, ačkoliv byl už dost těžký.

„Kdyby sis s Curtem promluvil, nemuselo to takhle dopadnout,“ vyčítala Cindyina matka manželovi, zatímco Vincent Schneider přecházel nervózně po pokoji. U stropu visel ještě stále provaz, na němž se nebohý Curt oběsil, a Cindě se při pohledu na něj podlamovala kolena hrůzou.

K smrti se totiž až doposud bála mrtvol, ačkoliv ještě vlastně téměř žádnou neviděla, kromě svého zemřelého dědečka, vystaveného v rakvi na pohřbu.

To byla ale ještě o něco mladší než Lou a neměla z toho rozum.

Celá scéna, při níž našla oběšeného bratra, se jí zdála silně morbidní. Matka jí musela dát prášek pro uklidnění, ale ani tak do rána nezamhouřila oka.

Když se vrátila do svého pokoje, světlo na obraze už opět pohaslo a nic podezřelého se až do rána nepřihodilo. I tak se jí ale honily hlavou myšlenky ve zběsilém kolotoči.

Cindy vyběhla mezitím ven, kde vládlo po včerejší silné bouři slunečné počasí, a došla si do garáže pro jízdní kolo.

Nasedla na něj a rychle uháněla do školy. Navštěvovala už druhý ročník Borgentown High School stejně jako celá jejich parta, s výjimkou proradného Iana Belcklera.

Zabočila na Scenic Drive, ze které se dalo projet ke School Street, a odtud to bylo ke škole co by kamenem dohodil.

Brzy se nad ní vztyčila rozsáhlá, zpitvořená stavba jejich střední školy.

Zamířila k parkovišti, kde už zdálky viděla Ingrid a Glendu zavěšené do svých kluků.

Mark jí vykročil vstříc. Jeho dlouhé vlasy mu plandaly po límci košile a spokojeně se zubil.

„Čau, Cindy,“ pozdravil ji.

„Ahoj, neviděl jsi tady někde Iana?“ zeptala se plaše.

„Támhle má zaparkovanýho svýho meďoura, takže už je asi ve škole,“ odvětil Mark a začal si točit svazkem klíčů na jednom prstě.

„Co jsi taková zamlklá?“ přešla k nim Ingrid a pohlédla zkoumavě na drobnou dívku.

„Oběsil se mi brácha, včera v noci,“ odpověděla jí se smutkem v hlase.

Právě k nim přibíhala Ellen a zaslechla odpověď své nejlepší kamarádky. Zatvářila se zděšeně.

„To je nám moc líto,“ špitla Glenda. „Upřímnou soustrast.“

Potom jí popřáli soustrast i ostatní členové party. Ellen se k Cindy naklonila a políbila ji přátelsky na tvář. „Musíš být statečná, tak to v životě chodí,“ snažila se ji utěšit.

Všichni se pomalu ubírali směrem ke vchodu do školy.

„Dobrý den, pane Morgan,“ pozdravila Cindy školníka, rozkročeného na silných nohách před budovou. Ostatní učinili totéž. Školník byl mezi studenty oblíbenou postavou, protože býval přeborníkem státu v zápase těžké váhy. Jeho ceny byly dodnes vystaveny v zaprášené vitríně nedaleko schodiště.

„Nápodobně,“ houkl přátelsky Morgan a otevřel jim dveře.

Celá parta se ubírala po schodišti ke své třídě. Tam Cindy usedla do jedné lavice s Ellen. Začínalo právě zvonit a před nimi bylo celé vyučování. Ubíhalo naštěstí dost rychle.

O přestávce se modrooká dívka vymrštila z lavice a běžela po chodbě k Ianově třídě. Byla o poschodí výš, a proto vyběhla po schodech do třetího patra a tam se bez dechu zastavila. Uviděla Iana, jak o něčem hovoří s Kirkem Scottem.

Bez váhání k nim zamířila.

„Ahoj, Cindy,“ vyslal jí Ian vstříc zářivý úsměv.

„Hele, Kirku, mohl bys nás na chvíli nechat o samotě? Potřebuju si s Ianem o něčem promluvit,“ řekla blondýnka rázně a Kirk se měl k odchodu.

Cindy upřela vyčítavý pohled svých pomněnkových očí na svého kluka.

„Co je?“ znejistěl Ian Belckler.

„Ještě se ptáš? Viděla jsem tě včera večer, jak ses objímal a líbal s nějakou holkou,“ začala mu rozechvělá dívka tropit scény.

„To... to není možné, včera večer jsem pomáhal rodit své feně. Musela ses splést,“ zakoktal.

„Úplně zřetelně jsem tě viděla,“ nedala se odbýt Cindy.

Ian se náhle rozesmál.

„Proč se tomu směješ?“ vyjela na něho ostře.

„Už to všechno chápu, musela jsi vidět mýho staršího bráchu s jeho přítelkyní. My dva jsme si totiž dost podobný,“ vysvětlil snědý mladík.

Cindy si uvolněně vydechla a její rty také rozvlnilo pousmání. Hned však zase zvážněla.

Ian jí přejel něžně dvěma prsty po tváři a řekl: „Co ti je, lásko?“

„Můj starší brácha Curt se včera v noci oběsil,“ hlesla sotva slyšitelným hlasem.

„Cože?“ zděsil se Ian upřímně.

Kirk postával trochu stranou a zvědavě naslouchal.

„Slyšela jsem mámu, jak říká tátovi, že je Curt nešťastně zamilovanej a že se tím trápí. Možná se oběsil právě kvůli tomu,“ dedukovala Cindy.

„Láska je strašná věc,“ prohodil skleslý Ian.

Začínalo zvonit na následující hodinu. Oba mladí lidé se ale zdrželi a stáli ještě několik desítek sekund na školní chodbě v objetí.

„Zvu tě po škole k nám domů, aby sis mohla prohlédnout štěňátka...“

„Díky, Iane,“ vydechla Cindy a upalovala do své třídy.

Přišla na hodinu zeměpisu pozdě. Otylý profesor provázel její příchod nespokojenými narážkami, ale nakonec si našel nový objekt peskování v Kirkovi, který přišel ještě mnohem později.

Cindy se stejně nemohla na vyučování soustředit. Přemítala o smrti, Ianovi a štěňatech. Těšila se, až ho uvidí a bude se svým klukem konečně chvilku o samotě.

Ani si nevšimla, že ji všude sleduje neodbytný, prokletý stín nabývající obrysů shrbeného muže v dlouhém plášti s lopatou v kostnaté ruce.

VI

Po skončení vyučování vyšla Cindy se svou partou před budovu školy.

„Dneska je přímo výstavní počasí, po tom slejváku včera večer,“ pronesl temperamentně Ingridin kluk Troy.

Ingrid se k němu naklonila a dala mu pusu na čelo. Obtiskla tam svou růžovou rtěnku a teď se tomu s Glendou smály.

„Kde je Ian?“ ošila se Cindy.

„Však on ti nikam neuteče,“ škádlila ji opatrně Ellen. Mark postával trochu stranou a pobrukoval si nějakou písničku.

„Jdeme odpoledne s klukama hrát do naší garáže. Sestavuju totiž novou kapelu, mohla by se třeba jmenovat Horký prachy. Chtěl jsem se zeptat Iana, jestli nechce v naší kapele zpívat. Mám možná už teď skvělej nápad na naši první originální skladbu,“ začal se vytahovat Mark.

Glenda v puntíkovaných šatech k němu přešla a vzala ho za ruku.

„Ian má opravdu krásný hlas,“ přitakala Cindy. Vtom ho zahlédla, jak k nim přibíhá na rozlehlé parkoviště zpoza vysokých staletých kaštanů lemujících cestu do školy.

Mark usmívajícímu se mladíkovi vysvětlil, v čem spočívá jeho nový hudební projekt a ten neurčitě přikývl.

„Můžu to s tím zpěvem u vás v kapele zkusit. Když jsem byl malej, zpíval jsem v kostelním sboru,“ prohodil ležérně a odhrnul si lesklou ofinu z čela.

„Tak fajn, dneska večer se sejdeme v naší garáži, kterou máme pronajatou v Boylstonu,“ přikývl spokojeně Troy a parta se začala rozcházet do svých domovů.

„Tak pojď,“ vyzval Ian Cindy a něžně ji objal kolem ramen.

Oba zamilovaní lidé zamířili k zaparkovanému mercedesu se zelenou metalízou a nasedli do něj.

„Zapomněla bych tu málem svoje kolo,“ vyhrkla náhle Cindy a vyhrnula se znovu ven z vozu.

„Máš tuším skládačku, tak ji hodíme do kufru,“ řekl jí Ian a pomohl jí bicykl složit. Uložil ho do kufru auta a pak usedl znovu spokojeně za volant.

Jeho drobná dívka si sedla vedle něho a oba na sebe výmluvně pohlédli. Začali se ve voze líbat a čas kolem nich plynul jako splašený.

Konečně se Cindy vymanila mladíkovi z náruče a šeptla zasněně: „Miluju tě, Iane.“

„Už nás čekají štěňátka, jsou úplně maličká, budou se ti líbit, uvidíš,“ řekl a nastartoval.

Vyjeli obezřetně ze School Street a zamířili k vilce Belcklerových stojící na okraji Flower City.

„Měla jsem včera strašně zvláštní sen,“ vyprávěla mu dívka vzrušeně.

„Jaký?“ zeptal se, okouzlený její přítomností a předchozími vřelými polibky.

„Mám v pokoji takový starý obraz po dědečkovi. Je na něm namalován dům s věží a včera v noci se mi zdálo, že se v ní svítí. V jejím okně přecházela taková shrbená postava muže v dlouhém plášti sahajícím až na zem...“

„Zvláštní sen,“ broukl Ian a pohlédl úkosem na profil Cindy. Ta drobná modrooká dívka s hustými řasami ho prostě okouzlovala, nemohl si pomoci.

Zhluboka si povzdechl. Zabočil k Belckerových vilce a zkušeně zaparkoval.

„Proč ty, Cindy, vlastně ještě nemáš řidičák? Není to divné u dcery majitele autoservisu?“ dobíral si ji s úsměvem.

„Táta mi naše auto stejně nechce půjčovat,“ zamračila se a vyhoupla štíhlé nohy z vozu.

„Podívej, támhle jde můj starší brácha,“ ukázal náhle Ian ke vchodu do vilky.

Skutečně. Kráčela tam jeho o pár let starší kopie se širokými rameny a vypracovaným hrudníkem.

Cindy si úlevně oddychla. Ian říkal skutečně pravdu, spletla si ho včera večer s jeho bratrem.

Oba mladí lidé vystoupili z vozu a co noha nohu mine kráčeli k vilce. Rozhlédla se po zahradě se žlutě natřenou lavičkou, která byla ještě stále v plném květu.

„Máte překrásnou zahradu,“ pochválila pozemky Belcklerových.

„To je práce naší mamky,“ pohodil Ian hlavou směrem ke kvetoucím záhonům.

Pousmála se a zavěsila se do svého chlapce. Oba kráčeli ke vchodu do vilky a Ian odemkl. Vyřítila se mu v ústrety fenka foxteriéra a radostně vrtěla krátkým ohonem.

„Hodná Jill,“ podrbal svou fenu za ušima.

„To je zvláštní jméno pro psa,“ poškádlila ho Cindy a vešla do domu.

„Pojď za mnou, mám bednu se štěňaty ve svém pokoji,“ lákal ji nahoru po točitém schodišti.

Mlčky ho následovala.

Vstoupila do jeho pokoje a začala se tu rozhlížet. Všude po stěně měl rozvěšené plakáty kulturistů a různých zpěváků moderní hudby. V rohu místnosti stálo velké terárium.

Náhle se z nevelké bedny vedle postele ozvalo kníkání. Cindy k ní došla a uviděla pět úplně maličkých štěňátek snažících se nemotorně postavit na nožičky.

„Jé, ty jsou krásný...“ vydechla okouzleně a vzala jedno štěně do ruky.

Vtom se za ní ozvalo hrdelní vrčení. To se Jill hněvala, že někdo cizí sahá na její potomky.

Cindy černé mládě raději zase ihned položila a ohlédla se na Iana.

„Mohla bych si jedno vzít, až vyrostou?“ zeptala se a ukázala prstem na bednu se štěňaty. Dvě byla celá černá a zbylá tři měla na tmavých tělíčkách pálení. „Máma nám už delší dobu slibuje štěně a Lou by z něho byl jistě celý vedle,“ zaprosila.

„To víš, že jo, dám ti z nich vybrat jako první,“ slíbil jí. „Jestli ti teda nevadí, že nejsou čistokrevný. Je to jenom taková pouliční směska,“ zašklebil se a nadzdvihl sklo u terária.

Cindy si to k němu zvědavě namířila. „Ne, to vůbec nevadí, kříženci mají prej daleko vyšší inteligenci než čistokrevný psi,“ zadeklamovala poněkud strojeně.

Ian mezitím z prostorného terária vyndal svalnatou rukou vzpírajícího se ještěra. Cindy se ulekla a ustoupila o krok zpět.

„Neboj se, ten ti nic neudělá,“ zasmál se hrdelním smíchem. „Je to chameleolis vousatý. Tohle je samec, má bílé hrdlo,“ ukazoval jí trpělivě. „Samice mají hrdlo šedé. V přírodě žije tenhle druh ve střední Americe a taky na Kubě v pohoří Sierra del Rosario a Pinar del Rio,“ vysvětloval jí zasvěceně. „Chci si dokoupit samici a pokusit se o odchov,“ usmál se blaženě.

„Ráda bych si tvého ještěra někdy načrtla do skicáku, a jestli chceš, tu kresbu ti pak věnuju,“ zdvihla k němu pomněnkové oči. „Šlo by to?“ položila mu zbytečnou otázku.

Uviděla totiž v té chvíli, jak doslova pookřál. „To víš, že jo. Přijď kdykoliv, třeba se z tebe jednou stane slavná malířka a já ještě zbohatnu,“ zazubil se.

Ještěr omotal mezitím silný ocas kolem jeho paže a rozhlížel se kolem sebe bystrými černými očky.

„Chceš si Billa pohladit?“ zeptal se jí Ian.

„Tak mu říkáš? Ne, raději ne,“ zakroutila hlavou a měla se k odchodu.

Mladík uložil zvíře zpátky do terária a vydal se toporně za svou dívkou.

„Nezdržíš se ještě chvilku? Přinesl bych džus a mohli bychom si třeba pustit nějaký cédéčko,“ navrhoval nesměle.

Cindy se nervózně ošila. „Znáš mýho tátu, jakmile bych se nevrátila domů včas, mohl by mi zakázat chodit do malířskýho kroužku. Už mi tím jednou vyhrožoval,“ řekla sklesle.

„Ještě chvilku,“ zašeptal a vzal ji za ruce. Dlouho tak stáli a dívali se jeden druhému do očí naplněných láskou, potom se mu však Cindy něžně vymanila: „Už vážně musím.“

Ian ji doprovodil ven před vilku a vyndal z kufru mercedesu její skládačku.

Mocně se opřela do pedálů a zamávala mu.

Brzy mu zmizela z očí a on zašel zpět do domu.

Pomalu se začínalo šeřit.

VII

Podzimní nebe se opět zatáhlo hustými černými mraky, které se nevlídně převalovaly nad podvečerním Borgentownem. Cindy dojela pomalu domů a uklidila kolo do garáže. Potom se vydala pískem vysypanou cestou k jejich vile.

Náhle se otevřely dveře a naproti jí vyběhl malý Louis. Doběhl k sestře a zabořil jí tvář do mikiny. „Moc se mi stýskalo,“ řekl mazlivě a ona ho pohladila po vlasech.

Zašli společně domů a odebrali se do jídelny, kde jejich matka právě chystala večeři.

„Kde ses toulala?“ přivítala dceru. „Byla jsi zase s tím svým klukem?“ zatvářila se spokojeně a odtáhla se trochu od dřezu, ve kterém právě omývala zeleninu.

„Ano, mami. Byli jsme spolu,“ vydechla Cindy a ukousla si kousek syrové karotky.

„Máš už jistě hlad,“ pronesla matka a potom se znenadání rozplakala. „Ubohý Curt,“ štkala do dlaní.

Dívka k ní soucitně přistoupila a dotkla se lehounce jejího chvějícího se ramene. „Neplač, mami,“ snažila se ji nějak utěšit, ale na jazyk jí nepřicházela ta pravá slova, a tak jen bezradně přisedla vedle vzlykající maminky ke stolu.

„Pojď se zatím dívat na televizi, dávají Simpsonovy,“ zatahal ji za rukáv Louis.

„Ano, náš malý Lou,“ povzdychla si Cindy a nechala se jím vést za ruku do obývacího pokoje.

Strnule hleděla na televizní obrazovku, na níž se míhaly žluté postavičky známého dětského seriálu, a obdivovala Loua, že se ještě po tom šoku včera večer dokáže smát.

Děti jsou už ale takové, otřepou se z každého katastrofálního zážitku a už druhý den jednají, jako by se nic hrozného nestalo, zamyslela se a zadívala se z okna, na jehož sklo už opět pleskaly dešťové kapky.

V místnosti se sešeřilo a ona po chvíli vstala a rozsvítila. „Půjdu si lehnout,“ nahlédla k matce do kuchyně.

„Nepočkáš na večeři?“ podivila se Lorna, která se už mezitím uklidnila a dál porcovala zeleninu na drobné kousky.

„Ne, nemám hlad,“ prohodila její dcera ztrápeným hlasem a zamířila po schodech ke svému pokoji. Byl až na samém konci chodby a nemohla se vyhnout tomu, aby nezavadila pohledem o pokoj svého staršího bratra. Zdálo se jí, že za jeho zamčenými dveřmi sviští vítr. Možná tam někdo nechal otevřené okno, aby ztrápená Curtova duše mohla vylétnout z místnosti k nebi.

Ano, pan Vincent Schneider byl velmi pověrčivý...

Cindy z toho všeho probíhaly po zádech prsty zimničného mrazení.

Vešla do svého pokoje, ve kterém panovala už téměř tma. Byla to kdoví proč nejtmavší místnost v domě, a ačkoliv ji nechali rodiče vymalovat na bílo, bylo tu i ve dne neustále vlezlé šero. Možná by to chtělo pokácet vzrostlý jasan před okny, ale toho bylo otci líto. Sázel ho totiž ještě Cindin zesnulý dědeček.

Dívka se zavrtala pod pokrývku. Zadívala se na pár okamžiků na tajuplný obraz na protější stěně a pak si stáhla deku přes hlavu, aby na něj neviděla. Zřejmě brzy usnula, protože si dál nic nepamatovala.

Až s úderem půlnoci ji ve spánkem ztichlém domě probudilo cinkání rolniček. Posadila se na lůžku a rozsvítila lampičku, kterou měla zavěšenou nad svou hlavou. Promnula si ospale oči a vtom je prudce vytřeštila.

Její oblíbená loutka, kašpárek, nebyl na svém místě. Povšimla si, že dveře jejího pokoje jsou pootevřeny a právě tím směrem se vzdalovalo známé cinkání rolniček.

„Kašpárku!“ zavolala rozespalá Cindy bezmocně do tmy a teprve potom si uvědomila bláhovost svého počínání.

Zároveň se jí zdálo, že nad hřbitůvkem na prastaré olejomalbě začal pojednou kroužit černý havran. Obraz se z ničeho nic rozhoupal na stěně a ze hřbitova na něm k ní dolehl děsivý šepot umrlců: „Cindyyy... pojď mezi nás...!“

Zdálo se jí, že ji jakási cizí, temná síla začíná lákat ven z postele a ona poslechla a kráčela jako omámená ke starému obrazu.

Náhle se ve věžičce opět rozžalo světlo. Cindy do něho hleděla jako hypnotizovaná a vtom ji jakýsi vzdušný vír uchopil a začal jí prudce točit. Byla v jeho centru a kolem se rozprostírala naprostá tma. Cosi ji vtahovalo hloub a hloub do malby před ní.

Potom ševelení utichlo jako na povel a překvapená dívka si uvědomila, že ji cosi studí do bosých nohou.

Byla to rosa.

Začala se rozhlížet kolem sebe a povšimla si, že stojí ve ztemnělé zarostlé zahradě a na dohled od ní se tyčí nějaký velký dům s vysokou věží.

Došlo jí, že je to onen prastarý dům z obrazu jejího oběšeného dědečka! Nemohla napřed uvěřit svým očím, ale vše kolem bylo skutečné. Jakási vyšší síla smíšená s její vlastní zvědavostí ji začala k tomu domu neodolatelně táhnout.

Vykročila.

Nohy měla rázem celé obalené čerstvou, kyprou hlínou, ale nedbala toho a rázně kráčela směrem k domu. Zahlédla z dálky jeho dřevěnou přístavbu připomínající kůlnu a rozeběhla se.

Zdálo se jí ale, jako by stále zůstávala na stejném místě a nepohnula se kupředu ani o píď.

Konečně doběhla mezi vzrostlé stromy a obcházela hrůzný dům zezadu. Procházela kolem nevelkého hřbitova a náhle se jí zmocnil děs.

Kdo asi bydlí v tom monstrózním domě z jejího snu?

Snad upír? Nebo zlý čaroděj?

Prošla opatrně kolem zetlelostí páchnoucího hřbitova s vyvrácenými vraty, jejichž vrzání se neslo tmou prozářenou jen mdlým svitem měsíce nad její hlavou, a zamířila opatrně k dřevěné přístavbě.

Otevřela prudce její dveře a dovnitř dopadlo trochu světla.

Uviděla v rohu starobylou mosaznou vanu a v ní...

Půlnoční ticho proťal její zoufalý výkřik. Ve vaně spočívala na zádech mrtvá dívka přibližně v jejím věku. Hlavu měla obrácenou ke straně, takže jí Cindy neviděla do obličeje, jen si povšimla na její tváři malého mateřského znamínka. Celé břicho měla rozpárané od srdce až ke slabinám. Posléze jej vrah sešil neumělými, velkými stehy. Mrtvola spočívající ve vaně byla bílá jako padlý sníh,  jen okraje rány byly kontrastně rudé.

Pochmurné ticho protrhl Cindin vyděšený nářek.

Náhle se venku, ve tmě před přístavbou ozvaly pomalé, šouravé kroky....

Dívka se s výkřikem probudila a posadila se na lůžku. Prudce dýchala a čelo měla celé orosené potem.

„To byl zase jeden z těch mejch praštěnejch snů...“ usoudila polohlasně.

Pohlédla na řadu loutek na druhé straně pokoje. S úlevným výdechem si uvědomila, že kašpárek sedí na svém obvyklém místě.

Pak si povšimla svých nohou a znovu tlumeně vyjekla.

Měla je celé obalené hlínou.

VIII

Ráno seděla Cindy v lavici vedle Ellen Madsenové a rozhlížela se po třídě. Její bystré pozornosti neušlo, že dnes do školy nepřišlo mladší z dvojčat Henstrigerových, Glenda. Kdoví proč ji to vyděsilo. Zamířila proto k její sesře Ingrid.

„Ahoj, Cindy, vypadáš nevyspale, to jste včera řádili s Ianem?“ neodpustila si její spolužačka jemnou narážku na jejich klíčící vztah.

„Ne,“ zakroutila Cindy vážně hlavou, „měla jsem nějakou noční můru. Kde je Glenda?“ zeptala se stísněně.

„Nebylo jí dneska ráno dobře, tak zůstala sama doma.“

„Nevadilo by ti, kdybych ji zašla po skončení vyučování navštívit?“

„Ne, vůbec ne. Zavezu tě odpoledne domů, ovšem až skončí náš malířský kroužek,“ přikývla Ingrid a začala si rovnat sešity na lavici.

„Ano, díky,“ nadechla se Cindy k další větě, ale náhle ji přerušil hlas její nejlepší přítelkyně.

„Máš tady svýho kovboje,“ přihopsala k nim vysoká Ellen rozdováděně. Se žertovně nakloněnou hlavou hleděla na Cindy.

Drobná dívka se prudce obrátila.

„Iane!“ vykřikla na celou třídu a hned se hnala za svým chlapcem. Ten postával nerozhodně mezi dveřmi.

Cindy se mu láskyplně stulila na sportem vypracované hrudi. „Měla jsem zase hrozný sen, moc se bojím,“ řekla mu úplně tichounce.

„Pojď radši na chodbu,“ navrhl něžně, když se předtím zmateně rozhlédl po přihlížejících čumilech.

„Tak jo,“ vydechla.

Vyšli společně, zavěšeni jeden do druhého, na chodbu, kde měli větší soukromí.

Cindy začala Ianovi vyprávět s rozšířenýma očima svůj včerejší sen.

Nevynechala jedinou podrobnost. Mladík ji povzbudivě obejmul.

„Každému se občas zdají takovéhle zlé sny, to máš možná z těch zatracenejch krváků, co pořád běží v televizi,“ snažil se ji uchlácholit.

„Ale tohle nemohl být jen tak obyčejný sen, měla jsem nohy celé od hlíny a musela jsem si je ještě v noci jít umýt, abych ráno nevyděsila mámu,“ oponovala mu.

„Možná se ti zdálo i to o těch nohách,“ namítl s úsměvem a oči mu zamilovaně zazářily. „Dej mi radši pusu...“ naklonil se ke své dívce.

Ta ho ale prudce odstrčila.

„Děláš si ze mě jenom samou legraci, ale tohle je vážné,“ zaprotestovala chabě.

„Tak jo, někdy mi ten obraz musíš ukázat,“ prohodil Ian Belckler smířlivě a nerozhodně přešlápl. „Já už teda jdu,“ zahuhlal.

Cindy se otočila a nespokojeně zašla zpět do třídy. Musela přetrpět vyučování, na které se vůbec nemohla soustředit, a s povděkem přivítala poslední zazvonění dnešního odpoledne.

Čekala ji pro ni příjemná, osvěžující návštěva oblíbeného malířského kroužku, kam docházela spolu s Ellen a Ingrid. Hned po skončení vyučování všechny tři dívky opustily společně budovu borgentownské střední školy a zamířily na parkoviště.

Tam Cindy zahlédla Iana, jak právě nasedá do svého mercedesu. Byl od ní dost vzdálen, takže si jí nevšiml a vyrazil směrem k Flower City.

Drobnou dívku při tom pohledu bodlo bolestivě u srdce. Její Ian jí nevěří to, s čím se mu dopoledne svěřila. Nevysmál se jí sice, ale i tak možná pochybuje o jejím duševním zdraví. Možná mu to celé ani neměla vyprávět, ještě aby si tak o ní začal myslet, že je problémový typ holky, a nedal přednost některé z bezduchých krasavic, které ho, jak si mnohokrát povšimla, v jeho třídě obletují.

S těmi neradostnými myšlenkami nasedla k Ellen do ferrari. Ingrid už seděla také ve svém porschi a oba vozy vyjely za sebou z parkoviště a zamířily společně směrem k Madison Street, kde se nacházel patrový dům patřící slečně Schroederové, jejich malířské instruktorce.

Všechny tři dívky vystoupily před žlutě omítnutým domem a zazvonily nedočkavě u domovních dveří. Ty se po několika minutách pomalu otevřely a v nich stanula slečna Schroederová. Byla to zdravě vypadající padesátnice s velkým drdolem prošedivělých vlasů na temeni hlavy. Hned pozvala opozdilé dívky dovnitř.

Cindy následovaná svými kamarádkami vyběhla do prvního patra, kde se nacházel rozlehlý salon, ve kterém se převážně borgentownské dívky věnovaly svému koníčku.

Cindy usedla ke svému započatému akvarelu a v následující hodině se snažila co nejvěrohodněji zobrazit zátiší s ovocem, jež bylo rozestavěno na nevelkém kulatém stolku před nimi.

„Máš opravdu talent,“ nahlédla do jejího výkresu instruktorka malířství.

„Děkuju,“ zapýřila se dívka, a protože už byla s kresbou hotova, začala se rozhlížet po stěnách salonu, plných podivuhodných obrazů slečny Schroederové. Jako vždy ji nejvíce zaujal mužský akt, který znázorňoval mladíka, jenž byl postavou hodně podobný jejímu Ianovi.

Zasněně si povzdechla.

„Ty už jsi hotová?“ vzhlédla k ní Ingrid od svého obrazu. Seděla trochu našikmo od ní a pilnými tahy štětce dokončovala započaté zátiší.

„Jsem,“ přitakala Cindy. „Už se těším na Glendu.“

„Jela bych Glendu navštívit s vámi, ale čeká na mě odpoledne Kirk, máme rande,“ podotkla soustředěná Ellen a odhrnula si štětcem pramen uhlově černých vlasů na záda.

„Tiše, děvčata, rušíte ostatní,“ napomenula je instruktorka malířství a dala si vztyčený ukazovák před ústa ve výmluvném gestu.

Hodina vyměřená jejich koníčku uplynula jako voda a dívky se zvolna začaly trousit k východu.

Cindy se také zdvihla ze svého místa a očima visela na Ingrid, která se nemohla odtrhnout od své malby.

„To nic, Ingrid, doděláš to příště,“ zašklebila se na ni vysoká hubená Ellen a následovala Cindy ven ze salonu. U schodiště se ještě obě rozloučily se slečnou Schroederovou a zamířily před vilu k zaparkovaným vozům.

„Jak jste daleko s tím tvým kovbojem?“ zeptala se jakoby mimoděk Ellen, která Ianovi jinak neřekla. Pohledem provázela jednoho z mladíků odcházejících z malířského kroužku.

„Nevím, jestli to se mnou Ian myslí doopravdy vážně, chodil už s tolika holkama a on je přitom můj první kluk,“ posteskla si Cindy. Pomněnkové oči měla přitom široce rozevřené a upírala je na Ellen ve spásné naději, že ji ukonejší.

„Myslím, že je do tebe opravdu udělanej,“ uklidnila ji dle Cindina očekávání vysoká dívka. „To se hned pozná.“

„Nemůžu bez Iana žít, a to spolu chodíme teprve druhý týden,“ zdramatizovala jejich vztah Cindy.

„Nesmíš se na něho tak vázat, jsou taky jiný kluci, podívej,“ drcla do ní Ellen a pokynula bradou nenápadně směrem k druhému ze dvou mladíků, navštěvujících malířský kroužek.

Byl to docela pohledný kluk, to musela uznat i Cindy, a krásně se na ni v chůzi usmál.

„Vidíš?“ zareagovala Ellen pohotově. „Stačí se jen dívat kolem sebe. Ale to ty ne, ty máš hlavu plnou Iana.“

Cindy se jen rozpačitě pousmála.

Právě k nim doběhla dlouhovlasá Ingrid a otevřela dveře svého porsche.

„Čau, Ellen,“ zamávala štíhlá blondýnka své kamarádce a nasedla do vozu.

„Můžeme vyrazit za mou ségrou,“ vypískla Ingrid vysokým hlasem a nastartovala. Vůz prudce vyrazil po Madison Street směrem k vile Henstrigerových.

IX

Osamocená vila, kde Glenda a Ingrid bydlely, stála na předměstí čtvrti East Park. Byla to rozlehlá stavba rozprostírající se v háji s řídkou, převážně luxusní zástavbou, který se táhl až k dálnici.

Ingrid zkušeně zaparkovala na malém přilehlém parkovišti a obě dívky vystoupily z vozu.

Spěchaly po cestě lemované malými okrasnými stromky a musely obejít celý dům, protože parkoviště se nacházelo za ním.

Vyběhly svižně po bílém schodišti lemovaném soškami dvou lvíčat a Ingrid zasunula klíč do zámku.

Dveře nešly otevřít.

Potom si povšimla pokrouceného plechu na okraji zámku z leštěného kovu, do kterého se zřejmě někdo neuměle dobýval. Cindy jemně strčila do dveří a ty se bezhlučně otevřely.

„Měli jsme tu nejspíš zloděje,“ vyjekla Ingrid.

„Jestli chceš, vezmi si můj mobil a zavolej hned policii,“ zareagovala její spolužačka vyplašeně.

„Ne, musím se jít podívat domů, jestli se něco nestalo Glendě.“

Cindy ji chvatně zadržela. „Lupiči můžou být ještě uvnitř domu, nechoď tam, Ingrid,“ radila jí.

„Já tam prostě musím,“ řekla hnědovlasá dívka rázně a začala se hrnout dovnitř vily jako velká voda.

Cindy slyšela, jak volá zoufalým hlasem Glendino jméno a bloudí po domě. Sundala si aktovku z ramen a začala z ní lovit mobilní telefon.

Konečně jej nalezla zapadlý mezi učebnicemi a vyťukala na něm známé číslo na borgentownskou policejní stanici.

„Tady seržant Cross,“ ohlásil se jí zastřený hlas ve sluchátku.

„Dobrý den, u telefonu Cynthia Schneiderová. Volám vám, protože zřejmě vykradli dům Henstrigerových na okraji East Parku,“ sdělila dívka policistovi naléhavě.

„Tak pouze zřejmě, nebo určitě?“ zabrumlal seržant do telefonu.

„Stojím před domem své kamarádky a zámek u něj je vypáčený,“ odsekla dívka netrpělivě.

„Za chvíli jsem na místě,“ uklidnil ji poněkud Cross a zavěsil.

Cindy se vydala obezřetně za Ingrid do vily. Panovalo zde naprosté ticho a klid.

„Ingrid...!“ zavolala, ztracená v rozsáhlém domě. Potom vyběhla po leštěném schodišti do prvního patra. Vstříc jí vyběhla její spolužačka a sdělila jí rozrušeně: „Ségra tady nikde není. Museli ji unést!“

„Možná, že se koupe,“ ukázala Cindy prstem na pootevřené dveře koupelny, z nichž se linulo světlo.

Ingrid došla k inkriminované místnosti a zlehka na ni dvěma prsty zaklepala.

Zevnitř se neozvalo nic, vůbec nic. Všude panoval jen zlověstný klid.

„Co když se Glendě něco stalo?“ začala se náhle strachovat Ingrid. Prudce rozrazila dveře koupelny a obě dívky vešly dovnitř.

Tam spatřily hrůzný výjev.

Ve vaně spočívala na zádech mrtvá Glenda a měla rozpárané břicho. Uvnitř břišní dutiny bylo zřetelně vidět vnitřnosti. Do odpadního kanálku stále ještě stékala rudá, prýštící krev.

Ingrid zaječela: „Né! To né...!“ a potom se obrátila k umyvadlu a začala zvracet.

Cindy začala nekontrolovatelně vibrovat kolena. Měla na jazyku také výkřik, ale v krku jí náhle vyschlo a nemohla vůbec promluvit. Jen konsternovaně poulila oči tím směrem, kde se nacházela vana s mrtvou Glendou, a nemohla od příšerného výjevu odtrhnout pohled. Všimla si, že hlavu má brutálně zavražděná dívka pootočenou do strany a na tváři má malé, krví potřísněné mateřské znaménko.

V jediném okamžiku se jí prolnul její dnešní sen s hrůznou skutečností. Konečně jí to došlo. Ona předvídala díky tajemnému obrazu na stěně svého pokoje Glendinu smrt!

Náhle se kdesi na chodbě mihl stín.

Ingrid znovu strašlivě zaječela a sesunula se do dřepu. Zakryla si zkřivenou tvář rukama a kolébala se zepředu dozadu jako malé dítě. „Je tu vrah, na chodbě je vrah!“ vřeštěla stále dokola.

Cindy se rozhlédla po místnosti a popadla velikou žehličku, stojící na jedné z polic, a skryla se s ní za dveře koupelny.

Vtom se dovnitř prudce vhrl námahou supící muž a Cindina paže se vymrštila a kovovou žehličkou zasáhla příchozího násilníka do hlavy.

K jejím nohám se bezduše svezl tělnatý chlápek.

V příštím okamžiku si vyjevená Cindy povšimla, že má na sobě uniformu policisty.

„Ingrid, Ingrid, já jsem snad zabila policajta!“ vykřikla Cindy, která náhle znovu našla svůj hlas.

Hnědovlasá dívka nebyla schopna rozumné reakce, jen neustále sténala, teď už docela tiše.

Cindy se sklonila ke zraněnému muži a zatřásla jeho ramenem. Vtom se dveře koupelny prudce rozlétly a v nich stanul mladý policista s ústím pistole namířeným před sebe.

„Lehněte si na zem s rukama za hlavou!“ křikl na obě dívky.

Cindy ho okamžitě uposlechla.

Ingrid byla příliš vyplašená, a proto se jen dál pohupovala sem a tam a něco si nesouvisle mumlala. Byla viditelně v šoku.

„Pro vás to platí taky!“ vykřikl policista a zamířil na stresovanou dívku ústí zbraně.

Cindy pozdvihla hlavu.

„Já... nechtěla jsem vašeho kolegu udeřit. Myslela jsem si, že je to vrah.“

Mladý muž v uniformě se poněkud zarazil. „Co se tady stalo?“ zeptal se už mírněji. Cindy mu to řekla. Příval slov se jí hrnul z úst, když ukazovala k zakrvácené vaně.

„Zavraždili Glendu, dělejte něco, prosím!“ obrátila k policistovi uslzený obličej Ingrid.

Tělnatý muž na zemi se mezitím pohnul a cosi zabručel. Jeho kolega se k němu sehnul a pomáhal mu na nohy.

„Dostal jsem to pěkně,“ pronesl seržant Cross a utíral si pramínek krve prýštící mu ze spánku.

Cindy se mu horečně omlouvala. „Nevěděla jsem, že jste to vy. Myslela jsem, že nás jde někdo zabít,“ vychrlila ze sebe a mlčky pohlédla směrem k mrtvé Glendě.

„Rychle, Williamsi, zavolejte posily, já se dám zatím trochu do pořádku,“ pronesl seržant směrem ke svému mladšímu kolegovi.

„Tady Williams, žádám posily do East Parku. Máme tu vraždu prvního stupně!“ oznámil policista do vysílačky.

Seržant Cross mezitím přistoupil k umyvadlu a umyl si krvavé stopy po úderu žehličkou. Potom mlčky stanul nad brutálně zavražděnou dívkou a pár okamžiků se nad něčím zamýšlel.

Nakonec se obrátil k oběma dívkám a vyvedl je ven z koupelny.

X

Bylo půl sedmé večer a Cindy seděla jako obvykle doma v jídelně u večeře. Byla tu shromážděna celá rodina Schneiderových včetně malého Louise, který bryndal rajskou omáčku pod stůl. Otec si toho dnes nevšímal, byl celý napjatý, co se dozví od své dcery.

„Tak vyprávěj, co jsi zažila před tím výslechem na policejní stanici,“ vyzvala ji konečně matka a uhladila navyklým, dnes trochu nervózním pohybem ubrus na stole.

Cindy obrátila výmluvný pohled na svého malého bratra. „Já nevím, ale on by to asi neměl slyšet,“ pronesla do naprostého ticha.

„Lou, běž nahoru do svého pokoje!“

„Ještě jsem nedojedl,“ ohradil se chlapec.

„Matka ti něco řekla,“ houkl na něho Vincent Schneider, „tak už upaluj.“

„Vždyť já už jdu,“ zdvihl k němu jeho synek ublíženecký pohled, vstal od stolu a loudal se pomalu směrem ke svému pokoji.

„Tak povídej,“ naklonila se matka ke své poněkud po dnešku přepadlé dceři a položila jí teplou dlaň na drobnou ruku.

„Bylo to hrozné,“ začala Cindy s vyprávěním. „Na místo Glendiny vraždy se sjeli snad všichni policisté z celého Borgentownu. Jedni fotili mrtvou ve vaně a ostatní snímali otisky prstů ze všech předmětů v celém domě. Hledali všude vražednou zbraň, ale myslím, že ji nakonec nenalezli. Ingrid byla v šoku a museli k ní po výslechu přivolat doktora. Myslím, že z ní stejně moc nedostali. I na mě toho bylo příliš, vždyť ještě nedávno jsem s Glendou byla v kině,“ podotkla Cindy a poprvé za celý večer jí vstoupily do očí slzy.

„No a dál?“ vyptával se otec s nemilosrdnou zvědavostí.

„Myslím, že by ses neměl Cindy už na tohle téma vyptávat. Nevidíš, že si potřebuje po tom všem odpočinout?“ zdvihla Lorna Schneiderová vzácně svůj hlas proti manželovi.

„Tak dobře,“ přikývla hlava rodiny a odnesla talíř ke dřezu. Za ní se zdvihla k odchodu i Cindy. Cítila se dočista vyčerpaná a netoužila po ničem jiném než po vydatném spánku.

V té chvíli se domem rozezněl zvonek u vchodových dveří. Všichni tři na sebe tázavě pohlédli.

„Jdu otevřít,“ pronesl otec pevným hlasem a rozvážně kráčel do haly domu.

Obě ženy vyčkávaly napjatě v kuchyni na návrat Vincenta Schneidera. Uslyšeli jeho zaklení, jak se s někým v hale pustil nekompromisně do křížku. Potom se ozvalo bouchnutí domovních dveří.

„Byli to nějací dva novináři,“ nakoukl otec do jídelny. „Vyhodil jsem je.“

„Správně děláš, tady není žádné divadlo,“ zhodnotila jeho zásah matka a provázela svou dceru pohledem ke schodišti.

„Jdu si lehnout, mám toho všeho po dnešku dost,“ prohodila Cindy a loudavě se ubírala ke svému pokoji.

„Zavři si tam okno, já tam u tebe větrala, ale je už zima!“ křikla za ní matka.

Dívka němě přikývla a prošla kolem pokoje svého bratra Curta, ve kterém matka chtěla zanechat po jeho smrti vše v původním stavu. Neodolala a vzala za kliku.

Otevřelo se před ní Curtovo království. Nepanoval zde už typický nepořádek, Lorna Schneiderová vše pečlivě poklidila a ustlala i velkou postel.

Cindy přejela pokoj zběžně pohledem a potom zamířila ke Curtovu psacímu stolu. Otevřela první ze zásuvek a tam spatřila fotografii nějaké dívky. Měla velké zelené oči, výraznou klenbu obočí a dlouhé měděné vlasy. Obrátila fotografii a na jejím rubu našla Curtovou rukou napsané jméno: Grace. Pod ním bylo připsáno telefonní číslo.

Cindy vyšla zamyšleně z místnosti a obracela tajemnou fotografii v prstech. Zamířila do svého pokoje a tam se zahleděla na telefonní aparát. Nevěděla, zda má vytočit ono číslo ze zadní straně fotografie a pátrat po Curtově dívce teď, když už byl mrtvý.

Nakonec k tomu nenašla dost odvahy.

Založila fotografii do svého nočního stolku a odebrala se do postele. Než do ní ale ulehla, honily se jí v hlavě stále stejné myšlenky. Nemohla tomu zabránit, aby se k ní neustále nevracela vzpomínka na zavražděnou Glendu spočívající ve vaně a na podivný sen, který celou událost předvídal. Souvisel s obrazem po jejím zesnulém dědečkovi, který skoncoval se životem stejně jako Curt – oběšením.

Cindy vstala z postele a zamířila k obrazu. Sundala jej opatrně ze stěny, jako by se bála, že v jejích prstech ožije, a prohlížela si ho ze všech stran. Spočíval teď mrtvě v jejích rukou, okno ve věžičce bylo zhasnuté a nedělo se nic pozoruhodného.

Bledá dívka obrazem mírně zatřásla a zaslechla, jak v něm cosi slabě zachrastilo. Zakroutila překvapeně hlavou a pověsila jej zpět. Potom šla spát.

Pozdě v noci ji probudil jakýsi nepříjemný pocit, jakoby po ní cosi chlupatého lezlo. Otřásla se při pomyšlení, že by to mohla být myš a rozsvítila ospale lampičku nad svou hlavou.

Tlumeně vykřikla překvapením, protože ani jediná z dědečkových starožitných loutek nespočívala na svém místě na lavici. Ve své posteli našla chlupatého čertíka, díky němuž se vzbudila. Jinak v jejím pokoji panovalo hrobové ticho, přerušované jen houkáním sovy zvenku. Záclony se vzdouvaly ve větru, protože byla večer příliš unavená, než aby zavřela matkou otevřené okno.

Povšimla si, že dveře u jejího pokoje jsou pootevřené a tudy k ní doléhal tichý šelest, jako kdyby po domě pobíhala nějaká drobná zvířátka.

Potom to zaslechla. Vzdálené, jakoby v noční tmě ztracené pocinkávání rolniček. Mezi dveřmi se náhle objevila loutka kašpárka. Nikdo ji nevedl, pohybovala se dočista sama a cosi lesklého držela v sevřené dřevěné pěstičce!

Cindy polil studený pot a nevěřícně hleděla na ten výjev, který se otevřel jejím očím.

„To není možné,“ zaševelily její hrůzou zsinalé rty a zároveň s tím zahlédla malou postavičku princezny, jak se na ni dívá zvědavým pohledem v náhle oživlém oprýskaném obličejíčku.

Pokojem v tu chvíli cosi prudce prolétlo a zapletlo se to vyděšené Cindy do vlasů.

Byl to drak z dědečkova loutkového divadla. V jeho dřevěných spárech jakoby v tuto chvíli procitl vlastní vnitřní život a jeho drápy zraňovaly dívce jemnou pokožku na hlavě.

Cindy znovu vykřikla a zakryla si obličej rukama. Zaslechla cupitání drobných dřevěným nožiček po podlaze a jakási malá postavička vyskočila na roh jejího lůžka. Uslyšela známé zacinkání rolniček a tlumené pochichtávání.

Spustila ruce a uviděla před sebou kašpárka. Zhrozila se výrazu, který se mu usídlil na jindy usměvavé tvářičce. Široký úsměv vystřídal odporný, vražedný škleb a zároveň s tím se cosi zalesklo v jeho rukách. Byla to pilka z otcovy domácí dílny, kde ve volných chvílích vyráběl další loutky.

Pilka se zařízla vyplašené dívce do kůže na předloktí. Objevily se první rudé krůpěje krve. Kašpárek zaútočil se záludným zachichotáním podruhé, vyskočil ječící Cindy na hlavu a pilka s ostrými kovovými zoubky se jí zahryzla do krku.

Tajemný starobylý obraz na stěně mezitím ožil. Létaly z něj namodralé blesky směrem k děsivě se tvářícím loutkám a zněl z něho jakýsi tichý monotónní zpěv, podobný zpěvům mnichů z buddhistického kláštera.

„Uříznu ti hlavu, to bude veselé...!“ zachechtal se náhle kašpárek nepřirozeným, ryčným smíchem a zatleskal do dlaní. Začal poskakovat po lůžku a hrozivě koulel očima. S ječivým falzetem se zakousl zmítající se plavovlásce do ucha.

Cindy ho v sebeobraně popadla a zkrvavenýma rukama mu utrhla dřevěnou hlavičku. Z jeho krku se vyvalil odporně páchnoucí černý sliz.

Náhle se čertík vymrštil a srazil lampičku nad její hlavou. Roztříštila se Cindy o hlavu a ona měla v jediném okamžiku postel plnou ostrých střepů. Chtěla se nadzdvihnout, ale jeden střep se jí zabodl do dlaně.

Dívka zoufale zaječela a bezhlavě začala utíkat z pokoje. Doběhla do koupelny a prohlížela si krev prýštící jí z dlaně a z předloktí. Na krku měla rudý šrám od pilky na dřevo. Začala si v tranzu způsobeném úlekem omývat rány a zároveň usedavě plakala.

Do koupelny nahlédla starostlivě její matka v županu.

„Co se ti stalo?“ zděsila se při pohledu na svou dceru.

„U mě v pokoji straší,“ vykládala vzlykající Cindy. Matka se rázně obrátila a kráčela k ní do pokoje.

„Tady je boží dopuštění,“ spráskla ruce, když spatřila loutky rozházené po pokoji a Cindinu postel plnou střepů. Něžně vzala do dlaní rozbitého kašpárka s utrženou hlavičkou a podotkla vyčítavě: „Tohle až zjistí táta... zkusím tam tu hlavičku znovu přišít.“

„Ne!“ vykřikla horečně bledá dívka. „Ten kašpárek je hrozně zlej a nebezpečnej! Chce mi ublížit!“

„Jak by ti mohla ublížit malá dřevěná loutka, Cindy, měj už rozum,“ pohladila ji matka po blonďatých vlasech. „Něco ošklivého se ti zdálo a srazila jsi ve spánku lampičku a pěkně ses pořezala od skla. Jdi si zatím lehnout do Curtova pokoje a já to tady uklidím,“ vyzvala ji Lorna Schneiderová laskavě.

Cindy stále jako v transu přikývla a s obavou pohlédla na tajuplný obraz na stěně.

„Mám strach z toho obrazu,“ zašeptala vyčerpaně.

„Jsi takhle přecitlivělá od té doby, co se Curt oběsil,“ povzdechla si matka. „Naši rodinu pronásleduje neštěstí. Jdi si už lehnout, děťátko. Ten obraz musí zůstat právě tady, táta to nařídil. Já tu loutku snad spravím,“ řekla tiše, jako by se bála, že ji Vincent Schneider zaslechne.

Otáčela rozbitým kašpárkem v dlaních, a tak ji také Cindy zanechala, zatímco kráčela na nejistých, slabých nohách do Curtova pokoje.

Tam ulehla do veliké nastlané postele, ale usnout nemohla. Krvavé rány na těle ji pálily, ale ještě horší byl sílící strach z neznámých sil sídlících ve starém obraze na stěně jejího tmavého pokoje.

Zdálo se jí, jako by zahlédla u stropu stín oběšeného Curta houpajícího se u lustru a potom se na protější stěně mihla shrbená postava muže s lopatou.

Cindy si přetáhla peřinu přes hlavu a celá se chvěla.

Konečně odbila na staré kapli jedna hodina v noci a dál se už nic děsivého nedělo. Strašidelná půlnoc pominula a s ní ztratily moc i temné síly.

Přesto vyčerpaná dívka usnula teprve až k ránu, kdy už se na obloze za oknem začaly rýsovat první nesmělé paprsky úsvitu.

XI

Celé dopoledne ve škole se nemohla Cindy soustředit na vyučování.

„Co se ti stalo?“ zeptala se jí Ellen s příměsí zvědavosti v hlase a ukázala na rudý šrám táhnoucí se po jejím krku.

„To nic není,“ odbyla ji Cindy a zhluboka si povzdychla. Nemohla ani své nejlepší kamarádce vyprávět tu hrůzu z včerejší noci, protože by jí celou událost pravděpodobně nevěřila. Místo toho se současně se zazvoněním vyhoupla ze školní lavice a vyběhla po schodišti do třetího patra, kde se nacházela třída Iana Belcklera.

U vchodu do třídy zahlédla postávat jakéhosi vlasatého mladíka a zamířila k němu.

„Mohl bys mi zavolat Iana?“ zeptala se ho s milým úsměvem.

„Zavolej si ho sama,“ obrátil se k ní s úšklebkem a dál se věnoval četbě nějaké knihy.

Cindy nahlédla do třídy a spatřila svého Iana v obležení několika dívek. Jedna z nich mu seděla na klíně a cuchala mu žertem tmavé vlasy.

„Iane!“ vykřikla Cindy vyčítavě. Mladík se na ni provinile usmál a vymanil se hihňajícím se dívkám. Vyběhl svižně k ní na chodbu a upravoval si pomuchlanou mikinu.

„Jak mi můžeš tohleto dělat,“ zdvihla Cindy vyčítavě hlas.

„Vždyť to byla jen legrace,“ snažil se ji uklidnit a přitáhl ji za ruce k sobě.

„Chtěla jsem se tě původně zeptat, jestli bych si nemohla dneska po škole namalovat tvého ještěra, ale teď jsem se urazila,“ vychrlila ze sebe.

„To je báječný nápad,“ rozzářil se Ian a naklonil se k ní, aby ji políbil na rty.

Ona se však od něho naštvaně odtáhla.

„Ty se pořád ještě zlobíš?“ usmál se na ni. „Jsi hrozně žárlivá, víš o tom?“

„Tak na mě počkáš po skončení vyučování?“ zajímala se už mírněji.

Ian se náhle soustředěně zamračil. „Máme po škole sraz naší nové kapely s Markem a Troyem v garáži v Boylstonu, málem bych na to zapomněl,“ řekl s hrdostí v hlase.

„Takže dneska nemůžeš?“ posmutněla. „To je škoda.“

„Vlastně by to s tím tvým malováním možná šlo, máme s klukama sraz až v pět hodin. Do té doby bys mohla být klidně u nás a potom jet se mnou na zkoušku kapely,“ zahleděl se Ian zkoumavě do jejích očí.

„To by možná šlo,“ nadchla se pro ten nápad a spěšně mu vtiskla polibek. Ještě mu zamávala na pozdrav, zatímco sbíhala ze schodů dolů do druhého patra Borgentown High School.

Právě zvonilo a před ní byla únavná hodina matematiky. Připravila si na lavici pouzdro s tužkami, protože měli psát písemnou práci.

Do třídy současně se zazvoněním vstoupila profesorka Sprouleová a zamířila ke katedře.

„Schneiderová, Madsenová, pojďte, rozdáte listy čtverečkovaného papíru,“ vyzvala zamyšlená profesorka obě nerozlučné kamarádky.

Cindy s Ellen vstaly z lavice a vydaly se na obchůzku třídy a kladly volné listy papíru svým spolužákům na lavice.

Náhle třídou zaduněla rána.

Ellen se prudce ohlédla, až se jí dlouhé černé vlasy rozlétly kolem hlavy a spatřila Cindy, jak bezvládně spočívá na zemi. K ležící dívce se hned začali sbíhat její kamarádi z druhého ročníku borgentownské střední školy a spěchala k ní i profesorka Sprouleová.

„Rychle, přineste trochu studené vody!“ nařídila matikářka a podpírala bledé plavovlásce hlavu. Troy namočil veliký kapesník v umyvadle a spěchal s ním k bezvládné Cindy.

Profesorka Sprouleová jím začala otírat dívčiny spánky, a ta po několika nekonečných vteřinách, kdy se jí zdálo, že se nad ní sklání shrbená postava v dlouhé černé kápi, konečně udiveně otevřela své modré oči.

„Co se stalo?“ zeptala se překvapeně.

„Asi jsi omdlela,“ usmála se na ni Ellen a pomáhala své přítelkyni vstát.

„Měla bys možná jet domů, já to zařídím v ředitelně,“ podotkla matikářka starostlivě a její pohled spočíval na nedobře vypadající Cindy.

„To bude zase dobré, jsem jen hrozně nevyspalá,“ zamumlala drobná dívka a posadila se zpět do své lavice.

Ellen rozdala čtverečkovaný papír a profesorka jim zadala téma dnešní písemné práce.

Cindy hučelo v uších, ale přesto zůstala dál ve třídě. Těšila se na dnešní odpoledne strávené s Ianem natolik, že ji ani nelákala vidina zameškání písemné práce.

Na konci poslední vyučovací hodiny si Ellen povzdychla: „Asi jsem tu písemku zvorala.“

„Já nejspíš taky,“ zachichotala se Cindy, které se mezitím udělalo lépe.

„Máš rande s Ianem?“ zeptala se spolužačka se šibalským úsměvem.

„Ano, i když se to zrovna nedá nazvat jako rande. Jdu k Ianovi domů a budu tam kreslit jeho ještěra,“ opáčila a začala si skládat učebnice.

Cestou k šatně obě dívky brebentily a u skříněk málem vrazily do zamlklého Marka.

„Ahoj, Marku,“ zahlaholila Ellen. Cindy nešťastně se tvářícího kluka jen přejela soucitným pohledem. „Je nám to líto, co se přihodilo chudákovi Glendě,“ přerušila ticho, které mezi nimi zavládlo.

„To je hrozné, strašně se mi po ní stýská,“ zafňukal Mark a otřel si oči hřbetem ruky.

„To tedy možná ani nepůjdeš na ten sraz vaší kapely v Boylstonu,“ pronesla Cindy.

„Třeba tam na chvilku zajdu, abych přišel na jiný myšlenky,“ vysvětlil a hodil si tašku plnou učebnic přes rameno.

Cindy s Ellen se rozloučily se spolužákem a vyběhly vstříc slunečnému dni. Zastavily se až na školním parkovišti, kde se blonďatá dívka začala horečně rozhlížet. Hledala očima Iana, ale nikde ho neviděla. Potom ho konečně zahlédla postávat pod jedním ze vzrostlých kaštanů a spolu s Ellen se k němu rozeběhly.

„Ahoj, Iane,“ uculila se Ellen, zatímco Cindy vtiskla svému chlapci letmý polibek. „Co dělá brácha?“ zajímala se živě.

„Teď se zrovna věnuje opravám svojí nově koupené motorky,“ sdělil jí Ian a vzal Cindy za ruku.

„Já už budu muset běžet,“ oznámila zamilovanému páru Ellen. „Držte se!“ křikla ještě za nimi a zamířila ke svému ferrari.

„Hoď si skládačku do auta a můžeme vyjet,“ usmál se Ian na drobnou dívku po svém boku.

Cindy s jízdním kolem v ruce kráčela za ním k jeho mercedesu se zelenou metalízou a uložila bicykl do kufru vozu. Potom jí mladík dvorně otevřel dveře auta a sedl si na místo řidiče. „Moje fenka Jill už se na tebe moc těší, mohla bys jí možná taky namalovat, aby jí to nebylo líto,“ zalaškoval.

Mercedes vyrazil z parkoviště a hnal se směrem k Flower City, kde oba dva bydleli.

XII

Když s Ianem přijeli k vilce Belcklerových, spatřila Cindy muže středního věku s malou pleší, jak se sklání nad záhony. Trochu zrozpačitěla a sotva vystoupila z vozu, hlasitě pozdravila.

„To je táta,“ rozzářila se Ianovi tvář. Bylo vidět, že má svého otce velmi rád.

„Tak kampak, mládeži?“ obrátil se k nim pan Belckler a narovnal si ztuhlý hřbet.

„Pozval jsem tadyhle Cindy k nám, chce malovat Billa,“ pochlubil se mladík a přitiskl svou dívku k sobě.

„Dobře se bavte,“ pousmál se trochu šibalsky jeho otec. „Ty jsi Cindy?“ napřáhl k blondýnce přátelsky pravici.

„Ano, jmenuju se Cynthia Schneiderová.“

„Tak to musím znát tvého otce, má tady ve městě autoservis, jestli se nepletu.“

„Ano, je to pravda,“ přitakala.

„My už jdeme,“ vymanil se Ian z centra zvědavých dotazů a zamířil k vilce.

„Je dneska nezvykle slunečný počasí na tohle roční období!“ zavolal ještě za Cindy bodře pan Belckler a potom se znovu sklonil nad nekonečnými záhony květin.

„Máš prima tátu, taky bych si chtěla se svým otcem takhle rozumět,“ posteskla si Cindy sotva zašli do domu.

Ian na to neodpověděl, jen o něco více jí stiskl ruku, zatímco ji vedl po schodišti do svého pokoje.

Z místnosti vystartovala fenka foxteriéra a začala na ně oba radostně skákat.

„Jill, holčičko moje,“ podrbal Ian svou fenu za ušima. „Ona na tebe trochu žárlí,“ usmál se ležérně a gestem ruky ukázal Cindy na pohovku, aby se posadila.

Do pokoje nahlédla sympatická žena s krátkými černými vlasy a pronesla: „Ty jsi ta Ianova dívka Cindy, jestli se nemýlím. Co ti mohu nabídnout k občerstvení? Snad trochu koláče z mražených jahod a sklenku limonády? Nebo si dáš raději čaj?“ zahrnula ji otázkami.

„Děkuju, jste opravdu moc hodná, ale limonáda mi úplně stačí.“ Cindy rychle vstala z pohovky.

„Jen si klidně zase sedni,“ zazubil se Ian.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 3x Borgentown - město hrůzy 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.