© Martin Hattala 2014

© Nakladatelství Jindřich Kraus – PRAGOLINE 2014

ISBN: 978–80–87872–36–9 (ePub)

ISBN: 978-80-87872-37-6 (mobi)

Úvodem

„Plavkyně nejmilejší“ je příběhem velmi volně navazujícím na její o rok starší předchůdkyni, knihu „Milenka nejvěrnější“.

Ihned se dostanete do dějství Milanovy poslední opravné státnice, následně zjistíte, že prozrazení jeho dvojího vztahu je na spadnutí, a jak asi dopadne těžká operace Šárčiny sestry? Děj příběhu se rozvíjí, něco skončí, něco ustrne, aby zase něco zcela nového mohlo začít. Kdopak je tou tajemnou plavkyní Johanou? To zpočátku neví ani Milan. Kdo ho už zná, tak ho ani moc nepřekvapí, že nechává věcem volný průběh, což v jeho případě obvykle není zárukou toho nejlepšího řešení. Čím hůř pro něj, tím více zážitků pro čtenáře.

Dokončení studia, nová láska, změna zaměstnání, to vše pojato v balení autorova osobitého humoru, včetně zážitků z vojenské mise. A to i přesto, jakou tragédií byla poznamenána v samotném počátku.

Kdo četl „Milenku nejvěrnější“, určitě si rád přečte „Plavkyni“. Kdo „Milenku“ nečetl, má poslední možnost naskočit do posledního vagónu právě se rozjíždějícího vlaku. A pak už jenom – divte se a smějte se!

A nezapomeňte!

Věnováno: „těm“ Slovákům

I. Státnice a před státnicí

Zatím dobrý, zatím dobrý, ujišťoval jsem se. Doposud se zkouškajeví bez potíží, žádný odpor nekladu já ani zkoušející. Zvolená strategie se tímto zatím ukazuje jako úspěšná. Spočívá asi v tomto:ze tří tažených otázek nejdřív odpovídat na tu, kterou umím docela obstojně, poté následuje ta, u které si věřím nejmíň, no a nakonec je, těch dvanáct měsíčků kolem oválného stolu, sestřelím odpovědí na otázku, kterou podle mě umím nejlíp. Právě teď jsem se přešťastně předrkotal přes otázku druhou, kde to sice kapánek vázlo a vždycky váznout bude, ale hlavně že ji mám za sebou. Vyšetřovací metody žlučníku a žlučových cest jsem si prakticky nevyzkoušel a také si myslím, že v učebnici nebyly vysvětleny příliš šťastně. Je to ale už u mě taková nutnost, že abych o něčem mohl říct, že tomu rozumím, musím to vidět, slyšet, vyzkoušet si, osahat a já nevím co ještě. A to všechno si navíc zopakovat ještě aspoň desetkrát. Konečně se však před komisí opravné státnice z chirurgie blížím k závěru, k třetímu problému, zastoupenému v podobě otázky infekce močových cest.

Problém? Cha chá! O čem to mluvím? Podle mého názoru a vybrané strategie otázka, kterou zvládnu levou zadní a ještě všechny kolem poučím. Krátký sprint dlouhé tratě. Je asi tak jednoduchá, jako byla ta první, benigní nádory střev, takže jsem o pořadí mezi nimi dost váhal. Nu což, rozhodl jsem se takto, takže o vhodnosti stanoveného pořadí už nemá cenu diskutovat. První otázka zodpovězena zřejmě za jedna méně, druhé bych přisoudil asi dvě méně – ježišmarjá, to snad není ani možné, no já snad dostanu dokonce i dvojku!

Ne, nedával jsem svoji suverenitu najevo, z toho jsem už vyrostl. I okolí bylo klidné a snad i rádo, že všechno jde tak, jak má, tedy ku prospěchu všech. To jsem ale ještě vůbec netušil, co se bude dít dál, a nejspíš ani nikdo z přítomných neočekával nic překvapivého.

„Tak nám nakonec něco řekněte o močových cestách,“ zněla ta líbezná otázka od vedoucího komise a neuniklo mi jeho pousmání.

Já samozřejmě věděl, že nebudu striktně odpovídat zeširoka a nezačnu anatomií cest močových, ale že bude nejlepší nezdržovat a přejít hned k věci. Začal jsem tedy povídat: že nejčastějším patogenem vyvolávajícím infekci močových cest je Escherichia Coli, následně pak enterokoky, Pseudomonas aeruginosa…, a chtěl jsem pokračovat dál, jen kdyby vedle mě rezolutně nezazněl hlas primáře z urologie:

„Ne!“

Znejistěl jsem. Koukl jsem se po ostatních. Ticho a nic. Všichni mrtví brouci.

No jo, tak se třeba přeslechl, uklidňuji se a všechno jsem to tomu starouškovi naprosto stejně zopakoval.

„Ne, tak to není,“ mlel si stále svou a to mě už vytáčelo.

Ale je, myslel jsem si. Dokonce mu můžu odrecitovat i další pořadí – Klebsiella 8 %, Proteus species 7 %, Candida 5 % a Enterobacter species 5 %. Ale dál už, jestli vůbec nějaké ještě existuje, až potom jsem v koncích. Co by ještě ksakru chtěl víc? Vždyť doslova cituji z jeho skript vybrané kapitoly ze speciální urologie! Má ale cenu se hádat? Mám mu povědět i to, že inkriminovaná kapitola je na stránce 9 pod římskou dvojkou? Kdepak, na čísla, procenta v následné souvislosti já paměť kupodivu mám. Ano, pamatuji si i dost telefonních čísel, byť je mám v předvolbách. Tak kurňa co je, co se bude dít? Pomůže mi někdo? To tady budeme na sebe nejistě čučet a čekat? Na co? Na co ale?

Tak jsem ještě nadrzo řekl to, že si opravdu myslím, že to tak je, že jsem to přesně takhle četl v jeho vlastních skriptech, ale ten nesmlouvavý odvedle stále kroutil hlavou. Zeptat se mě teď někdo, jak se jmenuju, nerozhodně bych začal koktat a jenom matně vzpomínat. Nervózní, a to přiznávám, to jsem opravdu v té chvíli byl, neboť z míry mě to vyvedlo naprosto dokonale. Moje jistota byla ta tam a moje potní žlázy byly do slova a do písmene v plném proudu. V podpaží se mi začaly tvořit rybníčky, které po uschnutí tvoří slané a tolik nevkusné košilové mapy. I límeček jsem začal nějak divně cítit, o potu na zádech a jiných stružkách po těle ani nemluvě. Navíc k tomu všemu všude kolem ticho, ticho, to skličující ticho.

Vůbec netuším, jak by se situace vyvíjela dál, kdyby někdo sedící vlevo odnaproti nenapsal cosi na lísteček a neposlal ho kolovat dál. Tento kus papíru se rázem začal kolem stolu z ruky do ruky pohybovat nesmírnou rychlostí. Pan primář nevěda, co se to děje, se vedle mě začal nervózně ošívat. Asi šlo o čas. Dočkal se. Lístek konečně dorazil i k němu. Přečetl ho, sklopil zrak. Položil ho před sebe a já měl převeliké nutkání se na něj podívat také.

Pak najednou rozhodným hlasem řekl: „Tak to by stačilo.“

A mně taky, pomyslel jsem si a drze koukl na stůl doprava. Slušnost neslušnost. No tak jsem tomu neodolal, no a co. Na tom cáru papíru, obyčejném lístečku, byl totiž zpečetěn můj osud. Stálo na něm: Poslední pokus.

K tomu lze dodat jenom jedno: bez komentáře.

Jeden urolog se kdysi nechával slyšet, že jedině ten, kdo urologii plně pochopí, nebude se bát vypít moč. Ale to mi tady na zkoušce podle očekávaného názoru přísedícího pana primáře rozhodně nehrozilo. Také se zdržuji jakéhokoli hlubšího vyjádření právě k němu.

Při vyhlášení mně i ostatním gratulovali. Samozřejmě že všichni. Snad na mě zapomněli, nevšimli si, chtěli zapomenout. I on. Nikdo si mě nevzal stranou a nic nevysvětlil. Raději tak. Kdyby mi jenom někdo z nich hodlal říct něco v tom smyslu, že jsem měl štěstí, nebral bych si servítky a vpálil bych mu, že celá jejich velectěná komise taky. Opravdu jsem neměl tušení, jaký dojem ze mě měli všichni ostatní přísedící a také co si zrovna doopravdy mysleli o panu primáři. Já jenom vím, že o pár let později mu našli alzheimera naprosto ukázkového, jak z učebnice vyšitého. Ale v jednom si jsem jistý stoprocentně. V těch jeho skriptech to tak skutečně je a jestli na přednáškách přednášel nějaké jiné, aktuálnější údaje, tak po tom jsem fakt nepátral. I kdyby snad ano, hodně pochybuji, že by nové údaje byly tak mimořádně překvapivě revoluční, že by mi musely zkazit mnoholeté vysokoškolské studijní snažení. Nicméně dodneška pravdu neznám. Možná je přípustná dvojí. Nic už však nezmění tu neotřesitelnou skutečnost, že právě toho dne jsem se stal lékařem, že to pro mě byl konečně ten dlouho očekávaný den, den s velkým „M“.

Nechci, aby to vyznělo tak, že to se mnou v průběhu studia medicíny bylo pořád takové nahnuté, stále fousové, takže zabřednu do několika více méně milých studijních vzpomínek. Tuším ve druháku to bylo, když za mnou přišel náš velký třídní spolužák-komunista s tím, že prý si všiml, jak jsem se poslední dobou překvapivě studijně zlepšil. Nechodil vůbec dlouho kolem horké kaše a nabídl mi, že jestli v tom budu ještě chvíli pokračovat, navrhne mě za kandidáta Komunistické strany Československa. Já na něj vejral jak netopýr na rogalo, že jak ho to jen mohlo napadnout, přičemž on si asi myslel, že budu skákat radostí. Z obav z této možnosti jsem se raději zhoršil až natolik, že jsem z toho dokonce opakoval ročník. To bylo v životě poprvé, kdy jsem strach nepřekonal.

No nic, dávné vzpomínky jsou jedna věc a současnost ruku v ruce s budoucností druhá. Radost veliká a záhadné okolnosti kolem poslední úspěšné státnice se brzy vyprášily. Tak brzy, že už pár hodin po vynesení rozsudku jsem ze sebe všechno s velkým nadšením spláchl. S vervou o to větší, že to nakonec nebylo vůbec tak jednoduché, jak se po dvou otázkách zdálo.

Tak třeba s tím, jak hravě jsem zvládl zápočet z biologie, se to nedalo vůbec srovnávat. Tehdy se z nás třech posledních hříšníků, doktůrek jeden učitelský, snažil něco vymámit. Až jsme najednou sklouzli k tématu, jak je vlastně možné, že děti stejných rodičů nemají, až na výjimky v podobě jednovaječných dvojčat, stejné děti. Ti dva toho nakecali, přehazovali chromozomy sem a tam, vymýšleli prapodivné, mně absolutně nic neříkající mutace, já se nestačil divit a jenom zarytě mlčel. To opravdu nebyl můj šálek kávy. Aby to nevypadalo z mé strany nějak hloupě, tak jsem se rozhodl taky promluvit a povídám, že asi proto, že není spermie jako spermie a vajíčko jako vajíčko. Vtom nastal klid, který však nebyl následován šíleným zděšením a vyhazovem z učebny, nýbrž ovacemi, jakých se mi nikdy nedostalo. Po pravdě řečeno, doposud ani dostat nemohlo.

„Výborně! Výborně! Je vidět, že o tom aspoň vy trochu přemýšlíte, studente!“

Sice to jeho slovo „aspoň“ mi v jeho obdivné větě dost vadilo a o jeho pravdivém významu by se dalo hodně diskutovat, ale raději jsem učitelovu euforii nekazil a roli splachovacího a tudíž neuraženého jsem přijal poslušně a s pokorou. Podstatné bylo, že jsem měl zápočet v kapse. Jedna jediná krátká obhroublá věta a nejrychleji udělený zápočet byl na světě. Rostl jsem, zatímco ti dnes poražení, a sice Šťovíčková s Vancovou, na mě čučeli závistivě a nechápavě, tedy úplně stejně, jako by čubrněl Woody Allen na cyklokros.

Jsem už prostě od přírody takový, že buď plácnu nějakou kardinální kravinu, anebo se překvapivě strefím. Něco podobného se mi jednou přihodilo na praktikách z interny. Hlouček studentů u paní doktorky, která se z nás snažila dostat, co že za nemoc má ten pacient, kterého jsme vyšetřovali. A zase: kolem mě padaly diagnózy, o kterých jsem nikdy neslyšel a spíše bych je řadil do oblasti sci-fi, takže na mě nezbylo nic jiného než zase to zaryté mlčení. Nikdo se kupodivu dlouho nechytal, tak nám chuděrka doktorka napovídala něco v tom smyslu, že v jeho případě je při tom omezené krevní zásobení, a v tu ránu se ozvaly infarkty, mrtvice, všelijaké trombózy a bůhví co ještě, zatímco já stále mlčel, vyčkával. Když mně paní doktorky bylo už hodně líto a ona po nás s naprosto rezignovaným pocitem beznaděje házela poslední záchranný kruh, abychom z toho nedělali vědu a řekli to zeširoka, úplně obecně, rozhodl jsem se, že tedy i já něco žbleptnu. A kdyby to byla hloupost sebepitomější, nebyl bych přece sám, kdo se tu před ní až doposud ztrapňoval, utěšoval jsem se. Aspoň protentokrát bych do kolektivu zapadl zcela určitě.

„Ischemická choroba srdeční,“ povídám nesměle, a to jsem asi neměl, pomyslel jsem si v první chvíli, protože můj hlas, který po celou dobu diskuze odpočíval, každého překvapil. Avšak paní doktorka jak politá živou vodou najednou ožila a hned po mně byla sháňka.

„Kdo to řekl, kdo to řekl?“ hledala mě v hloučku studentů a já se začal skrývat a připravovat se k útěku. Moji pochechtávající se kamarádi mě však nezklamali a zcela nemilosrdně mě odzadu posouvali vstříc k očekávanému ortelu. Hodní, opravdu hodní kolegové, když na to přijde. Tak takhle přesně já říkám situaci všechno nebo nic, přičemž tušení na obě strany jsem měl přesně padesátiprocentní.

„Výborně, výborně. Jak se jmenujete?“ neznalo nadšení doktorky mezí. Hrdina dne byl na světě a báječná minuta slávy taky. K nezaplacení!

Pak se mě nezvykle často, když si s něčím nevěděli rady, spolužáci-zákeřňáci ptali na názor. Jenomže já pokaždé raději spěchal a neměl na ně čas. Asi jsem tou dobou nebyl příliš v oblibě a kdyby existovalo něco jako třídní žebříček popularity, patřilo by mi určitě poslední místo. Naštěstí jsem byl z interny brzy zkoušený a pletl si dohromady příznaky hypothyreózy a hyperthyreózy. Tak nějak dosti zásadní věci, které se ukecat nedají. Kdybych to měl k něčemu přirovnat, tak je to jako plést si včerejšek se zítřkem. Na výsost přínosné to bylo hlavně v tom, že jsem měl od dotěrných nabušených chytráků konečně svatý pokoj. Ne, nepodceňoval jsem se, bylo to v naprostém pořádku, já jsem jenom věděl, co je a není v mých studijních silách, a teď konečně jsem byl na svých. Už jsem to byl zase já. Metaforicky řečeno, v mých možnostech bylo držet se z posledních sil posledního vagónu vlaku jednou bolestivou rukou a to ještě na ztrouchnivělém provazu dvacet metrů dlouhém.

Samozřejmě, měl jsem i chvíle, kdy jsem se snažil a perlil v tom úspěšném smyslu slova, ale opravdu jich nebylo mnoho. Právě proto si je pamatuju tak dobře. Určitě do nich patří i ta chvilka, kdy jsem sice nic nevěděl, ale aspoň se vhodně tvářil. To mě jedna přednášející paní doktorka najednou položila otázku, které jsem ani nerozuměl.

„Jak to, jak to? Vy neznáte odpověď?“ hróóózně moc se divila bioložka.

No neznal jsem, nedivil jsem se naopak ani trochu já.

„Ale když vy vypadáte, jako že tomu rozumíte,“ zkonstatovala velice zklamaně a já si na nose poposunul brýle.

Od té doby je nosím na zápočty a zkoušky stále. Vždyť já na ni civěl skrz ty brýle jenom proto, abych tu mladou, hezkou přednášející tvářičku viděl co nejostřeji.

Zaujal jsem jednou i při hodině chemie, kdy jsem na dotaz, co je to nanismus, odpověděl podle mě poměrně správně. Že je to porucha somatotropního hormonu, kterého se člověku odněkud (to sice chtěla paní doktorka i podrobněji vysvětlit, ale ze mě to ani při její velké snaze nevymáčkla) jaksi nedostává, takže se člověk stává a zůstává malým a malým... Jednoduše neroste. No a abych tu syrovost probírané látky poněkud opepřil, snažil jsem se o pobavení. Kdepak, nedoplnil jsem tak, jak pravil klasik, že se člověk stává menším a ještě menším, třebaže by tato tuctová odpověď většinového vtipálka určitě napadla nejdřív a nejsnadněji. To já měl namířeno o stupínek výš a s klidem olympijského pistolového střelce povídám, že všichni tihle malí človíčkové, totiž nanisté, mají uplatnění v cirkusovém průmyslu. Dva, možná tři kolegové pochopili a decentně se zasmáli, ale co je to proti většině. Podle početných ksichtů okolo jsem usoudil, že je v ten moment napadlo něco o totálním debilovi a tomu, jak vidno, není rady ani pomoci. Ale ono to se mnou přece jenom tak černobílé nebylo. Zkoušku z chemie jsem na rozdíl od některých posměvačných ksichtíků udělal hned napoprvé.

Poněkud konsternován jsem se cítil hned v prváku na prvních hodinách praktických cvičení z fyziky. Cosi jsme dělali a v návodu pokusu stálo, že máme výsledek odečítat. A já pořád nevěděl, co od čeho odečítat. Pořád jsem hledal nějakou druhou hodnotu a tu bych potom odečetl od té první nebo naopak. Pět minut do konce a já měl pořád výsledky jenom jedny. Kouknu vedle, a oni je měli téměř stejné. To jsou ale blbci, myslím si já, vždyť oni ten výsledek neodečetli taky. A navíc se domnívají, že už jsou hotoví, vtipálci jedni! Nechápu. No prostě, nikdo mě nepřesvědčí, proč se říká odečítat, když se nejedná o žádné odečítání něčeho od něčeho, ale o pouhopouhé zapsání dosaženého výsledku. Prapodivné to odečítání.

Tato zkušenost mě možná měla nakopnout, abych z medicíny utekl co nejrychleji, leč nestalo se. Já když se ale do něčeho dám, tak se do toho zakousnu a snažím se vydržet a nepustit. Jestli to bylo dobře nebo ne, to opravdu nevím, hlavně z toho důvodu, že nejsem věštec a údajem, jak moc bych byl prospěšný v oboru zcela jiném proto neposloužím.

Stalo se totiž to, že už při prvních hodinách anatomie jsem skládal básničky, psal povídky a na učení měl, samozřejmě až po kopané a tenisu, vždycky dost času. To se ještě dalo zvládnout, ale běda, když se mi tam náhodou připletla nějaká dívenka. Den se nedal natáhnout a já měl skutečné problémy. Inu, potíže jsou tu od toho, aby se řešily, takže jsem se před Vánocemi dostavil na důležitý zápočet z anatomie s naprosto nulovou znalostí a nadělil tak paní doktorce pro ni na první pohled zcela neřešitelný problém. A předvánoční dárek zároveň.

„Víte, abych mohl postoupit do druhého pololetí, ten zápočet ze svalů dolní končetiny nutně potřebuju,“ povídám jí jasně.

„Stačí, abyste mi ho jenom napsala, víte? Na horách totiž napadl sníh, takže si musím zalyžovat. Ale nebojte se, slibuju vám, že po večerech se tu dolní končetinu učit určitě budu. No a až přijedu, vyzkoušíte mě a budu to umět,“ dokončil jsem své přání ve vší stručnosti a upřímnosti. A naivnosti.

Jestli doteď nevíte, co je to mít hubu dokořán, tak vaše škoda, že jste nebyli tehdy při tom. Že byla paní doktorka překvapená, to by bylo slabé slovo. Když jsem o mém rozhodnutí jít si bez jakýchkoli znalostí pro anatomický zápočet povídal předem klukům, říkali mi sice, že jsem se zbláznil, ale já jim nevěřil. Opravdu mi to až tak moc utopistické nepřišlo. Vždyť chci jen předem něco, co jsem slíbil později do slova a do písmene splatit. Normální kšeft úplně na férovku, půjčka na čestné slovo, kterou splatím i s úroky. Ovšem teď, s patřičným časovým odstupem jsem ochoten připustit, že to trochu šílené možná i bylo. Zvláště když si ještě po tolika letech velice zřetelně vybavuji učebnicovou názornost huby dokořán té hodné paní doktorky.

Mé přání sice chvíli rozcházela, ale teple oblečeného s lyžemi u dveří mě vyloženě nechtěla nechat stát dlouho. Ať jí prý řeknu aspoň povrchovou svalovou skupinu s jejími úpony a můžu jít. Ale to mně ani sobě dělat nemusela. Ušetřila by si další nevěřícný údiv nad tím, že znám jenom musculus quadriceps femoris, a tak mohla klidně žasnout dál. Proboha, vždyť jste chodil na přednášky a na praktika taky, já si vás pamatuju, tak jak je možné, že nic nevíte? Poslouchal jste mě vůbec? Aspoň někdy?

Co jsem jí na to měl říct? Odvolávat se na špatnou paměť, kterou máme v rodině? Co tedy potom dělám na medicíně? Rovněž hbitě jsem usoudil, že povídat jí o básnické a literární tvorbě během přednášek a o tom, že mrtvoly nemám rád a raději jsem se díval na pozadí sličných kolegyň u pitevního stolu stojících, nebude zrovna to, co by ráda slyšela. Tak jsem jenom krčil rameny a jako důsledek toho, že to přece jenom nebude tak jednoduché, jak jsem si dětinsky myslel, jsem si rozepnul bundu. Doopravdy mi bylo horko a doufal jsem, že hůř snad ani už být nemůže.

Asi proto, že nechtěla riskovat moje přehřátí organismu, jsem se jí nakonec zželel a tak jsem zápočet do indexu falšovat nemusel. Navíc mě překvapila návrhem, ať se na celou dolní končetinu vykašlu a raději ať se s předstihem naučím svaly končetiny horní a nemám tak při dalším zápočtu obdobné potíže. S učením studentů na horách má asi bohaté zkušenosti. Poděkoval jsem jí mnohokrát a z Karlovy Studánky poslal pohled. To se přece sluší, no ne? Pravému podpisu v indexu nemohli sice kolegové medici dlouho uvěřit, ale to byl, bohudík, jenom jejich problém. Já ten svůj vyřešil a tak hurá na hory!

No jo, teď už jenom studentské vzpomínky, čirá minulost. Teď jsem pan doktor. To bude mít Šárka radost. Její sestra Lenka určitě taky, ale na velkou oslavu to spíš nevypadá. Všechno to je takové jakési hodně a dlouho tahané, jestli mi rozumíte. Byl to očekávaný opravný termín a neúspěch se jaksi nepřipouštěl. Vždyť i místo v nemocnici, kde mi umožní absolvovat takzvané předatestační kolečko, mám už zařízené. Jeho smysl spočívá v tom, že na různých odděleních strávím vždy předem určenou dobu. Nejvíc z toho, přibližně po půl roce, se budu potulovat na interně a chirurgii. Nevynechám ani měsíc na psychiatrii, a rozhodně nerad bych šel ve šlépějích již bývalého ministra zdravotnictví MUDr. Davida Ratha, který si kdysi několik dní stáže právě v tomto oboru dovolil s naprosto klidným svědomím vynechat a jen tak přičíst. Jaké těžkosti pak měla paní primářka psychiatrie, která na to upozornila, raději snad ani nevědět. Jednoduše, jsou mezi námi. Ne mimozemšťané, ale někdo mnohem nebezpečnější. Ti druzí z rovných a rovnějších.

Brrr, čestnost je ta tam. Na to by mi mohl pomoct jedině pomateně ztřeštěný humor herečky a moderátorky Kateřiny Hrachovcové, teď už Herčíkové. Tak jako ji mnoho lidí nemusí, já mezi ně rozhodně nepatřím. Je správně praštěná, umí se nádherně šklebit, usmívat, je naprosto osobitě svá. Nezapomenu na to, jak jsem se z ní při jedné Snídani s Novou málem podělal smíchy. Představte si naprosto seriózní rozhovor jejího kolegy s lékařem protialkoholní léčebny o vážných následcích nadměrného pití alkoholu, když vtom se za nimi v pozadí objeví ona – vláčná, sem a tam se motající Kateřina s lahví alkoholu v ruce. To ve scénáři rozhodně nebylo, za to bych dal klidně i ruku do ohně. Naprosto super, nádherně střelená Hrachůvko!

Jak tak po různých odděleních kolečkuju, rok s rokem se sešel a byl pryč a další k tomu nemá daleko. Už nebydlím u Šárky, ale tak jako těsně před státnicí na ubytovně poblíž nemocnice, kam budu dojíždět na kole nebo docházet pěšky. Šárka mi sice nabídla, že můžu ve vile u nich zůstat i dál, ale já potřeboval klid na učení. Sice jsem se dlouho rozmýšlel, ale na opravné státnici mi záleželo určitě víc než na tom, abych Šárku viděl dennodenně. Tak to prostě je a pochopila to. Musela. Od bydlení na nemocničních kolejích mě neodradila ani zkušenost kamaráda, který mě informoval o děvách, které s námi ubytovnu sdílejí. S jednou takovou se právě on jednou domluvil na společném běhání a že si pro ni přijde. On ve sportovním, ona v oblečení, které mělo do cvičebního asi tak daleko, jako anakonda na post tkaniček do bot. Na zemi uprostřed pokoje se tam před ním s lahví v ruce svíjela jak omotávka na tenisovou raketu a že prý na běhání je už pozdě, že se jí už nikam nechce. Na Karlův kompromis, že si po běhu láhev otevřou, nereflektovala. Jenomže Karel byl sportovec a zrovna v období, kdy byl do běhání naprostý magor, takže smůla a odešel běhat sám. Udělal rozhodně dobře. Jednoduše to na něj zkoušela. Příště by si na něj vymyslela něco jiného a to by byl začátek konce.

Šárčina sestra Lenka se právě zotavovala z transplantace plic. Trpí cystickou fibrózou a riskantní operací si vysloužila prodloužení vlastního života. Neměla to ale vůbec snadné a zadarmo už vůbec ne. Ale jak už je pro Lenku typické, umí bojovat. Po transplantaci se však přidaly komplikace, pět dní byla v umělém spánku a hrozila jí i transplantace jater. Řeknu to naplno – už jsem se jí chystal jít na pohřeb. Ale ona mi to neudělala. Jak je pro ni typické, vylízala se z nejhoršího. Zase, a doufám že ne naposled, kdyby snad opět přišla krize.

Zato s Šárkou je sranda pořád a doufám, že stále bude. Nevím, čím to, ale jak jsem poznal všechny ty její kamarádky s lupénkou, všechny do jedné jsou více či méně nejenom dobrými bavičkami, ale i charakterově na výši. Jak to poznám? Stačí mi k tomu jenom to, že když něco slíbí, tak to splní. Byť by se jednalo třeba jenom o slib zavolat. Jsou jakoby nad věcí. Umí rozlišit důležité od nepodstatného a podle toho se také chovají a jednají. Mnoha lidem bych přál lupénku, a nemyslím to vůbec zle. Pomohlo by jim to. Proč si Šárku nevezmu? Šílená otázka. Vím, že ten argument, že se v současnosti skoro dvě ze tří manželství rozvádějí je nesmyslný, takže takhle ne, tak to rozhodně nikomu vysvětlovat nechci. To je, jako by nám statistika poroučela, ať ji plníme, tedy jakási naprosto zvrácená motivace. Jednoduše se ženit zatím nechci. Plánovat svatbu před důležitou zkouškou, nepodařenou první státnicí, to už tu jednou bylo, a jak to dopadlo. Moje bývalá přítelkyně Petra, ta by o tom mohla vyprávět. Nám to s Šárkou momentálně takhle vyhovuje a na pohřeb svobody, čímž myslím svatbu, máme oba ještě dost času. Uvidíme, co a jak moje práce, ale i jak se bude líbit Šárce v zahradnictví. Jestli si náhodou brzy nepolezeme na nervy a jak rychle se budou střádat penízky na bydlení, na naši společnou domácnost.

Na to jsem si už dovedl odpovědět při podepisování platového výměru. Neatestovaný lékař, jen občas nějaká ta příslužba a na lékařské služby první pomoci velký nával.

V případě spokojenosti jsem sice dostal příslib vyššího osobního příplatku, ale když mi ho za dva měsíce zkrouhli na nulu zároveň s povinným přidáním téměř stejné částky do platového výměru, byl jsem na stejnu a znovu jsem plakal nad výdělkem. Narodit se tak o dvě stě kilometrů západněji, bylo by všechno jiné. Tam co má dělňas při práci za týden, to já tady za měsíc. Vím, z hlediska žití tam a tady nesrovnatelné, ale přeci. Kdepak, nestěžuju si až tak moc, po strastiplném studijním boji jsem se přece nestal lékařem jenom proto, abych si finančně stěžoval. Dal jsem se na medicínu, vystudoval ji, tak musím bojovat. Nejlíp proti nemocem. Ono se to sice povídá o vojně a více v souvislosti s již zrušenou základní vojenskou službou, ale co mi zbývá. Ne nadarmo se o medicíně přece říká, že je to celoživotní studium. Tedy, toho já názorným příkladem rozhodně být nehodlám, ale nikomu to vyvracet nebudu. Já jim dám studovat! Sice mě už v poměrně krátkém čase čeká atestace ze všeobecného lékařství, ale pak sbohem a šáteček, lékařská knihovničko! Vítězslav Nezval jistěže promine.

Dlouhé tři roky před Šárkou, ale vlastně i nějakých pár měsíců současně jsem chodil s Petrou. Nejdřív to s ní bylo nahnuté k svatbě, potom zase vychýlené na rozchod. Misky vah definitivně a trvale naklonila neskutečná náhoda. Šárka a Petra se potkaly, přičemž která je která, to o sobě ještě nevěděly. Petra jako zdravotní sestra právě zaskakovala na kožním a Šárka se tam zrovna zjevila jako pacientka. Nevěrný muž už jaksi podvědomě počítá s telefonními či dopisními anonymy, méně už s aktivitou té stále druhé v pořadí, milenky, ale že by někdo dojel na pozdrav, byť neobyčejný, o tom jsem ještě neslyšel. Vysvětlím:

„Dobrý den všem!“ zaznělo toho osudného dne v ambulanci při Šárčině příchodu. Jednalo se totiž o její velmi osobité pozdravení, které Petře nemohlo uniknout. Hlavně při tom „všem“ zpozorněla, protože bylo vyzpíváno jakoby do výšky. A navíc tak zvláštním způsobem, že to nešlo přeslechnout a nezaujmout už vůbec ne. Pozdrav působil tak suverénně, že se určitě nemohlo jednat o náhodu. To přece odněkud zná, bylo Petře hned jasné. Naprosto stejné provedení, ale v podání jiné osoby. Ano, takhle nějak jsem začal zdravit i já, protože jsem to od Šárky neprozřetelně pochytil a nechal se tím velice lehce nakazit. Slabošsky jsem si její osobitý pozdrav přivlastnil. Zatímco Petra si dávala dohromady jedna a jedna, Šárka neměla tušení naprosto o ničem. Úsudek chvíli počká. Jako zkušený dravec při číhané na kořist, i Petra trpělivě vyčkávala. Začínala tušit, že lov bude nadmíru úspěšný.

S panem doktorem se Šárka bavila více než familiárně, což nebylo divu, když ho jako lékaře, kvůli své lupénce, znala už od dětství. On prohodil kompliment, ona odpověděla vtipem či zajímavostí. No ale jakou! Když se bavili o tom, kolik suché kůže se sloupne člověku za noc a kolik to pak dělá za celý život, tak se Šárce přes ty kilogramy vybavilo něco, co byste v kožní ordinaci asi dost těžko čekali.

„A pane doktore, kolik váží pohlavní orgán slona víte?“ zeptala se, což s Petrou doslova otřáslo. Ona totiž odpověď znala. A docela blbý bylo, že zrovna ode mě.

„Dvacet pět kilo,“ odpověděla Petra nečekaně rychle a naprosto přesně, i když jí se na to nikdo neptal.

„Aha! Správně. Jak to, že to víte? Vy tady ale máte chytré sestřičky, pane doktore! Určitě z nějakého přírodovědného dokumentu, že jo?“

„Nedívám se na přírodovědné dokumenty, ale můj manžel asi ano. A co vy? Taky od manžela? Nebo snad od někoho jiného?“ a Šárce začalo svítat. O tom, s kým má tu čest, nebylo pochyb.

„Já už ani nevím, někde jsem to ale slyšet musela,“ zadrkotala odpověď a z doposud suverénní pacientky, která by si s doktorem dala nejraději hodně horké kafíčko, se stal hrozně moc spěchající někdo, komu jede za pět minut vlak a na nádraží to má přes kilometr daleko.

Okolnosti kolem mých vztahů se tímto nejenom hnuly, ale začaly mít velice prudký spád. Ono mít dvě přítelkyně najednou je dosti riskantní záležitost. Zvláště když si to ani jedna z nich nemyslí ani v nejmenším.

U mě to ale bylo přece jenom trochu jinak. Tehdy v ordinaci, kde došlo k tomu nešťastnému prokecnutí, byla totiž Šárka v obraze víc, než jsem si myslel. Spíš než že by jistě věděla, od Lenky jenom něco tušila. Přece Lenka své sestře nepoví všechno, co o mně ví, protože za každých okolností přece musí být chytřejší. Jakýchkoli informací si cenila hrozně moc. No jo, Lenka! To jí, staré nemocniční harcovnici s cystickou fibrózou, jenom stačilo do nemocnice, kde jsem před státnicí pobýval, zavolat a udělat cingrliky na mého kolegu. Ten začal neskutečně ochotně sypat z rukávu i to, co o mně ani pořádně nevěděl. Co všechno z toho Šárce pustila nevím, ale na znejistění toho bylo až až. Petra měla zase nebývale přesnou intuici a šanci na její vyvrácení mi nedala ani náhodou.

Neklidní jsme byli všichni a já měl navíc před státnicí. Nikomu nemám nic za zlé. Na kolegu ani na přespříliš zvědavou Lenku se nezlobím, jenom na sebe. Nedával jsem si pozor na to, co a komu povídám, a navíc jsem se nakazil Šárčiným vzletným pozdravem. Dojel jsem na to, že jsem u obou současně sbíral laciné body s hmotností pohlavního orgánu slona. Mít se na pozoru by se vyplatilo rozhodně víc. Vymstilo se mi to dokonale a teď jsem s body v totálním minusu. Cirkus, co tehdy u Petry následoval – s odstupem času tomu říkejme rázná konfrontace názorů – raději popisovat nebudu. Opravdu bleskurychle jsem měl vyhozeno, následně pak mnou sbaleno, ale přijít k Šárce jsem si hned netroufal. Tu dobu, co jsem neměl kde bydlet, jsem dostal azyl a pobýval tak načerno u svého tolik ukecaného kolegy. Co se stalo se už vrátit nedalo a zneužít jeho momentálního soucitu se mi docela hodilo. Sblížili jsme se tolik, jako nikdy předtím. Já věděl všechno o něm, on téměř všechno o mně, což mi už bylo celkem jedno. Neoprávněné bydlení mi kupodivu procházelo a navíc se mi ještě před úspěšnou opravnou státnicí podařilo udobřit se s Šárkou, ke které jsem se ale nastěhoval až později. Co více jsem si mohl přát! Skončila moje doposud nejpoutavější životní epizoda, ale do životopisu se o ní určitě nezmíním.

II. Seznámení s Johanou a Woody Allenem

V nemocnici, tedy v práci, jsem problémy měl. Sice ne hned zpočátku, ale nakonec se to kumulovalo do vcelku velkého formátu. Nejhorší to bylo na interně. Nejdřív jsem dostal na starost jeden lehčí pokoj – myšleno pacienty s nepříliš vážnými diagnózami. To se zvládnout dalo. Pak mi k němu byly přidány pokoje další a další, až jsem měl jednu dobu dokonce čtyři, což už bylo o zdraví. Nejenom o to moje, ale také o zdraví svěřených pacientů. Výsledkem toho všeho bylo, že kromě pokoje s pacienty na jednotce intenzivní péče jsem byl postupně obeznámen se všemi. A to naprosto dokonale tak, že v době dovolených jsem měl na starost i přes třicet pacientů. K tomu sepisovat všechny ty příjmy a odchody čili papírování, nezapomenout na všechna standardní vyšetření u té či oné nemoci, zapsat laboratoř a správně zareagovat na patologické výsledky. K tomu adekvátně měnit léčbu, když farmakologii jsme měli už ve čtvrťáku a za dva tři roky vzniklo nových léků jako hub po dešti. No děkuji pěkně. Není veselých historek z interny, jen jedna na celý život.

Ta o tom, jak jsem byl obviněn z toho, že jsem ukradl jednomu svému staršímu kolegovi z ledničky uzené maso. Přímo jmenovitě jsem byl obviněn na poradě. A to docela zákeřně – beze mě o mně. Když mi to dva přítomní nevěřící Tomášové sdělovali, nevěřil jsem svým uším. Napočítal jsem do deseti, dost věcí si sesumíroval a tomu okradenému jsem zavolal. Ať mi to laskavě vysvětlí, co si to vůbec dovoluje, jaké má důkazy, a že na příští poradě vyžaduju přede všemi omluvu. On na to, že se jenom jen tak letmo o nějakém chybějícím mase zmínil a že to vlastně nestojí ani za řeč. Já na to, že ne, že od dvou kolegů vím, že mě jmenoval, osočil, a jestli se mi slovně neomluví, podám na něj přes právníka stížnost.

Dalo se čekat, že posléze šli moji dva informátoři k Arnoštovi na kobereček. Co že prý ventilují takové věci z porady, když se jich to netýká. Inu, pro dobrotu na žebrotu. Po pár dnech se u Arnošta začínám pídit po omluvě. Ten když to slyšel, málem vyletěl z kůže. Zřejmě předpokládal, že se ho zaleknu, že jsem splachovací. Co že se to vůbec opovažuji a jestli vůbec vím, že je zástupcem primáře. Že zrovna mně se on omlouvat nemusí a jestli si na něj budu stěžovat, skončil jsem. Že ví o mých brzkých odchodech z práce, o mých léčebných chybách a o negativním přístupu k pacientům celkově. A právě výtky na moji práci mě ohromně překvapily a pobavily zároveň. Nikdo mi zatím nic podstatného nenaznačil a ani si nejsem žádného závažného pochybení vědom. A jestli myslí to, že jsem ultrazvuk břicha nechal jednomu pacientovi udělat až po třech dnech od hotových výsledků se zvýšenými jaterními enzymy, tak to tedy pardon! Jestli to je pro něj příklad kardinálního pochybení, tak bráno jeho měřítkem, s povoláním by museli skončit všichni lékaři na světě. Kdybych si měl dělat velkou hlavu jenom z takových titěrností, tak ji mám hnedle jako zeměkoule.

Takže se stížnost raději nekonala. Zalekl jsem se, stáž jsem potřeboval. Podruhé v životě strach. Arnoštek se uklidnil a až do konce mého působení na jeho oddělení byl od něj svatý klid. Myslím si, že si to rozházel nejenom u mě. A jaké že měl důkazy? Prý když si beru z ledničky med, tak jsem si určitě vzal i jeho uzené. Ach, ty svatá prostoto! Budoucí primář! Že si občas vezmu z ledničky med, s tím jsem se nikdy nikomu netajil. Starý, zkrystalizovaný medík v mrňavoučkých krabičkách, který v neděli nechtěli už ani hladoví pacienti. A že ho tam vždycky byla hromada. Co se komu nehodí, čeho je přebytek, odkoupí nemocnice. Opravdu, věřte mi, já nekradl, a rozdýchával jsem to hodně dlouho.

Naštěstí se mi neděly jenom věci nepříjemné, ale i překvapivé poněkud jinak. Do mého budoucího života citelně zasáhla jedna, na první pohled sice příjemná, ale zprvu nic neznamenající letní příhoda. A to rovnou dvojím způsobem.

Jednoho letního dne jsme byli s Šárkou na Skleněnce u vody. Už předem jsme se domluvili, že odejde dřív než já, protože byla pozvaná ke kamarádce. Přijedu za ní později, jen ať si holky pokecají nejdřív samy. Na pláži ani ve vodě nebylo toho dne moc lidí, takže ani v blízké nápojovně nebylo narváno. Řekl jsem si, že ještě asi tak půlhodinku a na cestu, když už jsem tu na kole, si dám jedno pivo. Na plážičce u rybníka se nedělo nic tak mimořádného až do doby, než se kousek vedle mě uvelebila jedna slečna nebo snad už mladá paní. A právě ta mě hned zaujala. Na dece ne nějak neobyčejně, ale především ve vodě. Jak ta panečku plavala! Rychle, vzorově, to se jen tak v přírodě nevidí. Když vycházela z vody a zadívala se na mě, uznale jsem nevšední plavkyni pokynul a povídám:

„Tak takhle nějak bych chtěl umět plavat.“

Neznámá se jenom drobounce pousmála a to bylo všechno. Tak to zase jednou jeden skutek utek, pomyslel jsem si. Odešla dřív než já a ani jsem nezpozoroval, že tak úplně Skleněnku neopustila, protože si sedla v hospůdce na terasu. No a jak po chvíli odcházím na to moje pivko na cestu, ihned ji poznávám a neváhám položit svůj batůžek hned poblíž. Bylo vcelku možné, že i ona mě vidí ráda, neboť se na mě zase tajuplně pousmála. Neuvažoval jsem vůbec tak, že by mi mělo být divné, že tam zatím sedí jen tak na suchu a docela sama. Jdu do fronty a než na mě přijde řada, je vše vysvětleno. Sama není. Občerstvení jí přináší jakýsi klučina a vecpe se přesně mezi můj batoh na lavičce a plavkyni. Nelida a drzoň jeden! Nedám se však odradit a stejně si k nim zakrátko přisedám i já. V poklidu, ale znatelně naštvaně si všímám jen svého nápoje, když za chvíli uslyším:

„Ahoj, doktore!“ A to mě překvapilo. Patří to mně? Kdo mě poznal? Ona? Ne, nebyl to ženský hlas. To mě oslovil ten její drzý společník odvedle.

„Ahoj. My se jako známe?“ povídám udiveně. Cože? Já s tím Ježíšem Kristem? Koukám jak zjara na jeho bujarý plnovous a plavkyně se zase nádherně culí.

„No známe se, známe. Ty mě fakt nepoznáváš?“ překvapuje ho a já si tu zarostlou tvář prohlížím podrobněji. Bohužel marně.

„Doprdele, tak s kým si hrál na vejšce tenis?“ prozradila ho jeho jadrná čeština.

Nikdy jsem nebyl tak užaslý a moje grimasa tomu odpovídala.

„No nekecej že Aleš!“ volám na hory lesy.

„No vidíš, říkal jsem ti, že mě pozná,“ otáčí se ke své přítelkyni s pocitem vítězství.

„To se mi ale nediv, když jsme se roky neviděli a ty si hraješ na poustevníka. Ale víš, že jsem o tobě slyšel? To je ta tvoje nová sestřička, že jo?“ ptám se.

„Neeééé,“ zaintonuje dosti nevěrohodně a okamžitě bylo nad slunce jasné, že zrovna dvakrát příjemné mu to nebylo.

Svého „faux pas“ jsem si naprosto vědom a tak se to snažím zahladit zase na oplátku přiznáním mým.

„Nás ani představovat nemusíš, my se už tak trochu známe,“ chci ze sebe dělat tajemného.

„To já už přece vím. O čem si myslíš, že si tady celou dobu s Džou plkáme?“ překvapuje mě Aleš podruhé. Ano, přesně tak to dopadne pokaždé, když si s klapkami na očích a uších poslušně hledím vždycky jenom svého. Nevidím neslyším, co se děje okolo. A zrovna teď by se mi neslušnost docela hodila.

No jo, Aleš! To byly zápasy! Jednou byl na koni on, jindy jsem měl výherní šňůru zase já. Tehdy chodil s medičkou Marikou a vzpomenu si i na to, jak jednou oba na tenis přijeli na nových, úplně stejných kolech. Já na něj, ať mi to své na chvíli půjčí a co že je to na displeji za číslo.

„To je moje nejvyšší dosažená rychlost,“ řekl hrdě.

Tak jsem šlápnul do pedálů pro změnu zase já.

„Hele, tak už tam máš jinou číslici. Nevadí?“ hlásil jsem mu dvě minuty nato.

„A to jsme jeli ještě mírně z kopce,“ prozradila mi Marika něco o podmínkách Alešova rekordu. No, neslyšel to vůbec rád.

Mně to bylo jasné. Já mám silná stehna a tak se po kurtu pohybuju asi tak překotně jako slon na kole Ukrajina, zatímco on s lehkostí keňského běžce. Takže když už něco rozjedu nebo se pořádně rozběhnu, stojí to obvykle za to, ale pak brzdím půl hodiny. Už ani nevím, kdo toho dne tenis vyhrál, ale jeho pověstný humor, který se tolik shodoval s mým, ho neopustil ani tehdy ani teď.

Trochu jsme pokecali. Vystřídal gyndu a ortopedii a uvažuje o vstupu do armády. To bych tedy do něj nikdy neřekl.

„A víš proč? Za ty prachy přece! Dostaneš náborový příspěvek a potom kromě stálého platu i chechtáky na bydlení. A když si vezmeš vojandu, vynásob si to dvěma,“ zaujatě vysvětluje, přičemž se jeho přítelkyně začíná nějak podezřele ošívat. Z toho jsem usoudil, že zrovna ona zelený šat neobléká a z Alešova výroku o možném sňatku s vojákyní dvakrát nadšená také nebyla. Ale s tím si on starosti vůbec nedělal.

„Také můžeš odjet na misi a máš vyděláno na auto,“ je poměrně dosti informovaný.

Jak jsem Aleše znal, nikdy nebyl moc na peníze, tudíž jsem nabyl dojmu, že v práci určitě není spokojený tak, jak by si přál.

Samozřejmě že jsme si ke konci slíbili, že se někdy zase musíme sejít, ale jak už tomu nezřídka bývá, doposud se tak nestalo. Litoval jsem toho, protože jeho dívka, údajně instruktorka plavání, které říkal Džou, na mě zapůsobila velmi příjemně. Jak se jmenovala doopravdy, to mi bylo přisouzeno dovědět se až později.

Vrtalo mi to hlavou. Jsem svobodný, bezdětný, chci koupit nějaké bydlení a nemám z čeho. Nikomu jsem o tom neřekl, ale v hlavě jsem tuto možnost nosil. Myslím tím tu vojančinu. Po atestaci uvidíme. Teď momentálně jsem nula v civilu a tím samým bych byl i u vojáků. Nicméně atestace, to je základ, od kterého se bude odvíjet všechno následující.

Bývalý prezident Václav Havel hlásí neoplácet zlo zlem. Aneb jak říkám já obdobně – příliš se nebránit tomu být splachovací. Proto jsem při loučení na interně ruku podal úplně všem. Samozřejmě že i Arnoštovi.

Zato chirurgie byla jiná. Tu jsem si po stážích na několika menších oborech nechal naposled. Podstatně méně psaní a práce převážně na operačním sále. Do smrti nezapomenu na jednu osmihodinovou operaci. Začala před desátou a za dvě hodiny jsem se sestry ptal, jakpak to bude s obědem. Vysmála se mi. V jednu se konečně jedlo, ale jen za provizorních podmínek v odpočinkové místnosti před operačním sálem, v rukavicích a s talířem mezi koleny, ale večeři po šesté jsem v jídelně stihnout mohl. Jenomže to bych nesměl usnout vyčerpáním. Všichni věděli, do čeho jdou, jenom mně se před náročnou operací nic neřeklo. Jenom abych držel ty háky pořádně, na to jsem jim byl dobrý. Odstraňování nádoru v pánevní oblasti, to není jako ušmiknout apendix, na který by si troufl i nemocniční vrátný. Nejdřív jsme na to šli přes břicho, pak spodem, zase kontrolovali břicho, hlavně toho co nejvíc vytahat, a podvazovat a podvazovat. Prodloužení života o půl roku, to je úděl těchto paliativních operací.

S Petrou, mou dlouholetou přítelkyní, se od osudné chvíle, kdy za všechno mohl dvacetipětikilogramový penis slona, vídám jenom sporadicky. Sice mně už začíná na pozdrav i odpovídat, ale to je asi tak všechno, co o ní vím. Ano, byl jsem to já, kdo vztah kazil a zkazil, ale pořád ještě jsem měl právo volby. Vždycky za to může jeden z dvojice, když nepočítám vzácné případy nevěry oboustranné. Myslím si ale, že lidé, kteří se z různých důvodů rozcházejí, a je jedno, jestli za to nese větší vinu ten nebo onen, by měli zůstat alespoň přáteli a respektovat se i nadále. Nepochopím totiž ten nově vzniklý hrozitánský schod mezi láskou a nenávistí. Když nastane, nebyla mezi nimi láska. Protože jenom ten, kdo doopravdy miloval, nemůže nenávidět. Připouštím také, že Petra mi v jistém smyslu slova doopravdy chybí. A to nemusím vzpomínat jenom na naše společné příjemné chvíle, mnohdy mi stačilo vybavit si její pouhopouhou, naprosto všední přítomnost. Z mysli ale jen těžko vymažu její nesmyslně bláznivé hysterické projevy, kterých se jen tak nezbaví ona a ve vzpomínkách ani já. Když bude chtít, vždycky si pro takovéto chování ledasjaký důvod najde. Vím, jsou to letitě omletá slova a tudíž notoricky známá, ale bohužel slova pravdivá.

Šárko, Šárečko, ty moje sluníčko! Copak budeme dnes provádět? Jedu za ní z práce zvesela.

Dnes jsem se sebou spokojený, dnes mi dal totéž najevo i sám pan primář. Včera jsem totiž zbabral jeden příjem. Jednoduše jsem ho odflinkl nehorázným způsobem. Také za to trochu může moje zklamání, protože když mi vrchní sestra sdělovala, že na příjem mám ještě jednu osmnáctku, byl jsem na mladé maso poměrně natěšený a ani mi nevadilo, že je už poměrně dost hodin. Jenomže se nejednalo o žádnou mladou kůstku, ale o daleko staršího kostlivce, přesněji kostlivkyni, stařenku – ročník 1918 – třebaže poměrně čipernou. Na stará kolena si usmyslela operaci kýly. No tak jsem na ten odpolední fotbal v televizi zase začal spěchat. Příjem stařenky jsem zvládl, řečeno s mírnou nadsázkou, pouhým pohledem, za rekordních pět minut. A co čert nechtěl, ještě před odchodem mě odchytl primář s chorobopisem v ruce, a co že jsem to vyrobil za paskvil a jestli si jsem opravdu jistý v tom, že paní Humplíková má rodinnou anamnézu zcela bezvýznamnou a ona sama doposud neprodělala žádné významné nemoci a operace. Samosebou jsem se k lajdáctví přiznal a že to zítra doplním. Ne zítra, ale za půl hodiny u mě, knokautoval mě a já jsem zkoprněl. Přiznal jsem se mu tedy podrobněji ještě k tomu, že za všechno může fotbal, který začíná v televizi už za hodinu. Pan primář měl pro sport pochopení. Jakpak by ne, když byl ve funkci sportovního lékaře hokejové reprezentace, a tak jsme nakonec zůstali u toho zítřku. Po fotbalovém přenosu mi to ale nedalo. Večer jsem se do nemocnice vrátil, paní Humplíkovou láskyplně probudil a vzorově se vyšetřovalo a doplňovalo. Následující den ráno na mě primář nezapomněl a ťuká na chorobopis. Už je to tam, povídám, a on uznale pokynul. Byli jsme zase kamarádi a to se cení.

Karolína krásně líná, bydlí někde u Kolína, napadá mě cestou z práce zase nějaká blbost, ale mně se líbí. To jen tak z radosti. Dobrá nálada by se dusit neměla, vždyť je jí tolikrát tak málo.

Jak Cedilo a Podolek koupili si kolek, tak tam to přece jenom poněkud vrže, ale prodloužit větu o slabiku se mi nedaří. Že by kokolek? Může nebo nemůže to tak být? Kdepak, tak je to správně: jak Cedilo a Podolek vsadili se o kolek.

Když se něco nedaří, nevadí, obvykle mě překvapí zase něco jiného. Vymýšlím postavičky kresleného Večerníčku, jistěže zdatné chemiky se jmény Nitro a Toluen. Všem tak musí být na první zdání jasné, eskapády jakého ražení se budou v jednotlivých dílech odehrávat. Jak Nitro a Toluen hráli třeba na buben. Kdepak, lepší je, jak Nitro a Toluen vyráběli benzpyren.

Jak se tak těmito hračičkovinami nechávám unášet, znenadání se mi tímto připomene skutečně důležitá věc. Nitro a Toluen mi jen tak mimoděk, asi nějak podvědomě chtěli sdělit, že mám koupit Jar. Vskutku, zcela obyčejný přípravek na nádobí.

V drogerii tedy kupuji Jar a jsem rád, že jsem na něj nezapomněl jako předevčírem a včera jakbysmet.

„Cos to prosím tě koupil?“ vyslechnu si hned u dveří místo pozdravu.

„No co asi, chtělas Jar, máš ho mít,“ podivuju se, protože Šárka není z těch, které by na něco zapomínaly.

„To jo, ale ty nevíš, čím umývám nádobí?“ dělala ze mě blba.

„Vždyť ho taky někdy umývám i já,“ upřesňuju a rychle dodávám, že „teď zrovna Purem extra s aloe vera,“ což vím naprosto přesně.

„No vidíš, a ty si klidně koupíš Jar, který vůbec nepoužíváme.“

„Tys ale chtěla Jar!“ dupnul jsem si.

„No jo, ale ne takový, já jsem myslela, že to pochopíš…“

Tak ona myslela, že to pochopím si myslela, no jo. Že Jar je pro ni Pur. Každá si myslí, že ji ten druhý musí přece chápat, téměř každá manželka si myslí, že manžela po svatbě změní, že si ho vychová k obrazu svému. Vždyť já jsem na to přišel! Jiná aktivní místa mozku, jiné myšlení. S ženami nelze v klidu žít! Kdo najde výjimku, je šťastný člověk. Ale stejně, kdybych byl tím šťastlivcem třeba já, neubránil bych se podezření, nakolik velký je v ní kusanec chlapa.

V problému s Jaropurem mi tak trochu připomněla Petru, ovšem ta by mě hned ve dveřích roztrhla jak filé, a kdyby náhodou ne, hnala by mě znovu do obchodu svinským krokem. S tou bych se nakonec nezasmál, hned tak rychle by mi neodpustila a hlavně by si nic nedala vysvětlit. To Šárka za mnou přišla a že mám v něčem i pravdu, ale přece každému musí být jasné, jak to myslí, i když to neříká tak úplně přesně. Její konečná věta byla, že je vlastně i ráda, jak důkladně jsem ji poslechl a hlavně na nákup už nezapomněl.

Sakra, Šárko, nejsi ty nakonec ještě chlap?

Ne, není, můžu si odpovědět sám a klidně i odpřisáhnout. Je mnou pečlivě kontrolována. Sice ne vždy jsme spolu kůže na kůži, ale to už tak nějak při té její nemoci asi bývá. Lupénka není jenom ta milenka nejvěrnější, ale i potvora zároveň.

A milenky jsou potvorami dosti často. Dřív nebo později.

Sedám si ven k bazénu a z teplého vánku je cítit, že léto je v plném proudu. Letos se Šárka k moři nechystá, byť by mi její absence před atestací ani moc nevadila, ba dokonce přišla i vhod. A neviďte v tom moji sobeckost, ale jenom pouhý zájem o naprosté soustředění se na učení.

Už dobrou půlhodinu se však chystá za mnou. Asi pitvoří něco v kuchyni a ratanové křesílko, i přes tenký polštářek, mi o sobě prostřednictvím zadku začínalo bolestně dávat vědět. Chtěl jsem za ní, chtěl jsem zůstat, nevěděl jsem. Už vím, co je to být jako na trní. To je, jako kdybys vyskakováním chtěl pomoct pomalému kynutí těsta. Jenom mě dráždí. A to zrovna když mám za sebou tak úspěšný den.

Kdybych kouřil, zapálil bych si určitě právě teď. Nekouřím, nevím co s rukama. Začínám si prohrabávat vlasy a hledám. Ložiska lupů ve kštici nacházím často, méně už stroupky od nepatrných poranění, a někdy mám štěstí a objevím i něco k vymáčknutí. Šárka to nemá ráda, proto dávám pozor, aby mě při tom nepřistihla. Nestojí mi to za to a raději končím. Jsem zase poslušný kluk.

„Že si ani něco nenaliješ?“ přichází konečně a rovnou s červeným vínem a dvěma skleničkami.

Jo, to jo, přemýšlel jsem o nějaké šťávě, ale o alkoholu, nevím proč, fakt ne.

„Kam se vypařili rodiče?“ vyzvídám, protože ven si s námi chodí sednout poměrně často.

„Pustili si Duši.“

„Cože?“ nechápu.

„Duši jako kaviár, neznáš? Ten film přece, a mají točit i dvojku,“ je Šárka informovaná.

„Tak to sem posuň, duše kaviárová,“ a vrhám se na láhev.

Pic a je to! Na špunty, to já jsem machr, a abych vše elegantně završil, házím ho po Šárce.

„Postřeh!“

Ale ouha. Od červeného vína potřísněný korek zasáhl Šárce triko.

„Doprdele,“ zakleje naprosto neelegantně, když uvidí, co jsem způsobil já a její nešikovnost.

„Rychle vodu a sůl,“ radím, jako kdyby to snad neznala.

„Do kuchyně už nejdu, hodím to rychle pod sprchu,“ reaguje po svém.

„Ty mi ale přines nějaký hadr na převlečení,“ počítá s mojí vstřícností, když už jsem já tím viníkem.

Odcházím a nesu. Přináším i špetku soli. Šárka v tričku na sobě a pod sprchou si opatrně šudlá jeho mokrý okraj. Trochu jí ho osolím, což s povděkem kvituje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plavkyně nejmilejší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.