Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JUDr. Petr Novotný, Ph.D, JUDr. Pavel Koukal,
JUDr. Eva Zahořová, LL.M., Ph.D.

Nový občanský zákoník

Náhrada škody

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5466. publikaci

Realizace obálky Jan Dvořák
Sazba Antonín Plicka
Odpovědná redaktorka Ing. Šárka Kratochvílová
Počet stran 144
První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5165-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9143-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9144-9 (ve formátu EPUB)

Úvod

Nový občanský zákoník je často označovaný za revoluci v soukromém právu. Sjednotil dosavadní „dvoukolejnou“ úpravu občanského a obchodního zákoníku do jediného kodexu a na řadu právních institutů se dívá nově, se zohledněním přirozenoprávních teoretických východisek soukromého práva.

Změny se nevyhnuly ani problematice náhrady škody a souvisejícím otázkám tzv. deliktní odpovědnosti. Závazky osob totiž nevznikají jen na základě jejich právních jednání, resp. z právních úkonů (dle dosavadní terminologie), ale také na základě jejich deliktu. V prvním případě jde zpravidla o závazek úmyslně chtěný – proto daná osoba jedná, aby závazek vznikl. V druhém případě jde o závazek, který nastává nezávisle na vůli dané strany a který je vyjádřen základním postulátem – totiž povinností nést následky svého protiprávního, neboli deliktního, jednání. Vzhledem k tomu, že s těmito soukromoprávními delikty bývá bezprostředně spojen i vznik škody nebo jiné (nemajetkové) újmy a následná nová povinnost takto vzniklou újmu nahradit, mluvíme pak v této souvislosti o případech soukromoprávní (civilní) odpovědnosti.

Stěžejní část naší publikace je věnována nejzásadnější oblasti spadající do deliktní odpovědnosti, a to problematice náhrady škody. Zde je zásadní novinkou zrušení paušálních limitů pro výpočet náhrad za ublížení na zdraví a usmrcení, což bylo mnohokrát mediálně prezentováno. O co jde? Novým občanským zákoníkem byla ve více oblastech posílena role soudce jako spolutvůrce práva. Problematika náhrady škody za ublížení na zdraví je typickým případem. Nyní bude mít soudce možnost zvážit všechny objektivní i subjektivní okolnosti a o náhradě škody rozhodnout tak, aby jeho rozsudek odpovídal obecně vnímaným principům spravedlnosti a práva a nevedl ke zbytečné krutosti.

To byl jen jeden z příkladů, s nimiž se na stránkách naší publikace setkáte. Vedle problematiky náhrady majetkové i nemajetkové újmy se zabýváme také problematikou ochrany proti nekalé soutěži, která rovněž představuje zvláštní formou protiprávního (deliktního) jednání a která bude zajímavá především pro podnikatelskou veřejnost. Další oblastí, které je věnována pozornost, je navazující úprava závazků z jiných právních důvodů (tzv. quasideliktů), mezi které spadá zejména bezdůvodné obohacení.

Předkládaná publikace se přitom věnuje všem shora uvedeným otázkám, přičemž největší prostor je z věcných i čistě praktických důvodů věnován nové úpravě povinnosti k náhradě škody a jiné újmy.

Cílem této publikace je seznámit čtenáře nejen s tím, co nová právní úprava náhrady škody nebo jiné újmy, nekalé soutěže a bezdůvodného obohacení od 1. ledna 2014 konkrétně přinesla, ale současně by měla poskytnout i širší a srozumitelný přehled o souvislostech nové úpravy s dosavadní právní úpravou „starého“ občanského zákoníku, resp. pokud jde o nekalou soutěž, i s dosavadní úpravou obchodního zákoníku.

Tyto informace budou pro čtenáře určitě o to více důležité, když zmíníme přechodná ustanovení nového občanského zákoníku, podle kterých se právo na náhradu škody, nemajetkové újmy nebo bezdůvodného obohacení, které vzniklo ještě v době účinnosti „starého“ občanského zákoníku, tj. do 31. prosince 2013, posuzuje podle dosavadních předpisů. Pokud však soud rozhoduje v příslušné věci až po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku, může za výjimečných okolností co do nároků na náhradu nemajetkové újmy rozhodnout již dle ustanovení nového občanského zákoníku.

Věříme, že čtenáře naše publikace zaujme a poskytne jim základní návod jak postupovat v roli poškozeného i v roli osoby, která je za újmu vzniklou jinému považována za odpovědnou.

Petr Novotný

1Náhrada škody a nemajetkové újmy

Závazky z deliktů jsou tedy založeny na vzniku zvláštního odpovědnostního vztahu mezi tím, kdo škodu nebo jinou újmu způsobil (škůdcem) na straně jedné, a poškozeným na straně druhé. Jeho základem je vznik nové, sekundární povinnosti škůdce takto vzniklou újmu poškozenému nahradit. Jinak řečeno ten, kdo poruší svou původní povinnost, nejenže není této předchozí povinnosti zbaven (např. povinnosti splnit včas závazek ze smlouvy), ale naopak mu vedle toho navíc vznikne i další nová povinnost, spočívající například v povinnosti nahradit druhé smluvní straně ušlý zisk. Tato úprava je rozdílná od právní konstrukce v praxi častějších závazků z právních jednání, nejčastěji smlouvy.

i.Struktura nové právní úpravy a hlavní změny nového občanského zákoníku ve srovnání s dosavadní úpravou

Jak jsme řekli už v úvodu – ve srovnání s dosavadní právní úpravou „starého“ občanského zákoníku (č. 40/1964 Sb.) přitom v rámci nového občanského zákoníku zůstávají zachovány všechny základní prvky či „stavební kameny“ právní konstrukce soukromoprávní odpovědnosti za škodu a jinou újmu.

Ačkoliv to není vždy zřejmé, tak případy soukromoprávní odpovědnosti za škodu nebo jinou újmu nejsou v běžném životě ani v podnikání ničím výjimečným. V praxi se s nimi naopak setkáváme velmi často. Jednotlivé případy povinnosti k náhradě škody a nemajetkové újmy jsou typově neobyčejně rozdílné a zahrnují v sobě celou škálu možných životních situací. Jde přitom například o zcela běžné případy povinnosti viníka dopravní nehody nahradit škodu na vozidle nebo újmu na zdraví zraněného účastníka nehody. A jde třeba i o méně časté případy náhrady škody způsobené škůdcem na majetku zaměstnavatele, obchodního partnera nebo souseda, až například po spíše výjimečné případy náhrady škody způsobené v důsledku profesního pochybení odborných poradců, jako jsou daňoví poradci nebo advokáti.

Výchozím prvkem nové právní konstrukce je i nadále protiprávní čin spočívající v porušení povinnosti ze strany odpovědné osoby (škůdce). Přitom se může jednat jak o porušení povinnosti ze zákona, tak i o porušení povinnosti vyplývající ze smlouvy nebo z porušení zásad dobrých mravů. Druhým, na to navazujícím předpokladem odpovědnosti je pak vlastní vznik škody nebo jiné (nemajetkové) újmy, a konečně třetím, vzájemně pojícím prvkem celé této konstrukce, je příčinná souvislost mezi porušením povinnosti a vznikem újmy.

Nová právní úprava povinnosti k náhradě újmy je v rámci celkové rekodifikace soukromého práva obsažena v necelých osmdesáti paragrafech nového občanského zákoníku. Konkrétně jde o jeho ustanovení § 2894 až § 2971. Tato nová úprava přitom dosavadní stav až na výjimky nemění nějakým zásadním, převratným způsobem. Spíše se snaží ji celkově doplnit a zpřesnit tak, aby vytvářela ucelený systém, který by měl podle představ tvůrců nového občanského zákoníku „lépe vyhovovat potřebám běžného života“.

V tomto směru přitom bylo možné v novém občanském zákoníku navázat na solidně pojatou předchozí úpravu, neboť odpovědnost za škodu byla v rámci dosavadního občanského zákoníku upravena v § 415 až § 459, což v kontextu značně poddimenzovaného rozsahu „starého“ občanského zákoníku znamenalo na svou dobu skutečně relativně obsáhlou a precizní úpravu. K tomu navíc přistupovala i zvláštní úprava náhrady škody v obchodním zákoníku, který pozbyl účinnosti rovněž k 31. 12. 2013.

Struktura nové úpravy náhrady škody a nemajetkové újmy

Z hlediska vlastní systematiky nového občanského zákoníku je právní úprava náhrady majetkové a nemajetkové újmy rozdělena jednak na:

- •úpravu otázek spojených s (i) obecnými principy odpovědnosti, která je obsažena v § 2894 až § 2919 a také v § 2951 až § 2971,

- •a dále na úpravu (ii) případů zvláštní odpovědnosti, obsažené v § 2920 až 2950 nového občanského zákoníku.

Zatímco v rámci úpravy obecných otázek náhrady škody a jiné újmy je pozornost věnována předpokladům a vzniku povinnosti k náhradě újmy, jakož i způsobu a rozsahu její náhrady, tak úprava zvláštních případů náhrady újmy zohledňuje celou řadu specifických situací, které mají svůj základ buď ve zvláštní povaze škody, anebo ve zvláštním postavení nebo činnosti osoby škůdce (viz dále).

Systematiku nové právní úpravy náhrady škody a jiné újmy tak lze zhruba rozdělit na tyto části:

- •základní ustanovení (zahrnující úpravu základních pojmů, jako je újma, včetně samostatné úpravy škody a nemajetkové újmy, škůdce, poškozený, okolnosti vylučující povinnost k náhradě újmy),

- •úprava předpokladů a vzniku povinnosti nahradit škodu, zahrnující i případy zvláštní odpovědnosti, resp. povinnosti k náhradě škody, a

- •úprava způsobu a rozsahu náhrady, včetně zvláštní úpravy náhrady při újmě na přirozených právech člověka (zejména náhrady při ublížení na zdraví a při usmrcení).

Mezi případy tzv. zvláštní odpovědnosti podle nového občanského zákoníku náleží tyto specifické případy náhrady:

- •škody způsobené tím, kdo nemůže posoudit následky svého jednání,

- •škody způsobené osobou s nebezpečnými vlastnostmi,

- •škody z provozní činnosti,

- •škody způsobené provozem zvlášť nebezpečným,

- •škody na nemovité věci,

- •škody z provozu dopravních prostředků,

- •škody způsobené zvířetem,

- •škody způsobené věcí,

- •škody způsobené vadou výrobku,

- •škody na převzaté, odložené nebo vnesené věci,

- •škody způsobené informací nebo radou.

V tomto směru je potřeba upozornit na to, že některé případy zvláštní odpovědnosti dosud nebyly v rámci předchozího občanského zákoníku výslovně upraveny, což se týká případů škody způsobené zvířetem, škody způsobené osobou s nebezpečnými vlastnostmi, škody na nemovité věci a škody způsobená informací nebo radou. Pokud jde o úpravu zvláštní odpovědnost za škodu způsobenou vadou výrobku, tak ta byla až do účinnosti nového občanského zákoníku obsažena v samostatném zákoně č. 59/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou vadou výrobku, který byl v rámci rekodifikace soukromého práva zcela zrušen a od 1. ledna 2014 je tato odpovědnost upravena přímo v novém občanském zákoníku.

Hlavní změny právní úpravy

Mezi další hlavní změny, které přináší nový občanský zákoník, náleží kromě už popsaných druhů zvláštní odpovědnosti za škodu, zejména ta ustanovení nového občanského zákoníku týkající se dílčích otázek náhrady škody a jiné újmy, která dosud nebyla v předcházejícím občanském zákoníku výslovně upravena.

V tomto směru je přitom třeba zmínit zejména ta dílčí ustanovení nového občanského zákoníku, která obsahují výslovnou úpravu náhody (§ 2904), náhrady ceny zvláštní obliby při poškození věci (§ 2969 odst. 2), náhrady při poranění zvířete (§ 2970), náhrady nemajetkové újmy z důvodu pocitu osobního neštěstí, které nelze jinak odčinit (§ 2971), náhrady na přirozených právech člověka (§ 2956 a § 2957, § 3004 odst. 2) a náhrady ztráty na bezplatné práci (§ 2965).

Ještě podstatnější však jsou ty změny právní úpravy, které přinášejí celkově koncepční zásahy do dosavadní úpravy náhrady škody nebo jiné újmy. Nejčastěji je zde přitom poukazováno na posílení postavení poškozeného, upřednostnění náhrady škody uvedením do předešlého stavu, rozšíření případů náhrady nemajetkové újmy, zrušení paušálních limitů pro výpočet náhrad za ublížení na zdraví a při usmrcení a širší možnosti smluvní limitace náhrady škody.

Všem těmto hlavním změnám právní úpravy budeme samozřejmě v dalším textu věnovat potřebnou pozornost.

ii.K širším souvislostem povinnosti náhrady škody nebo jiné újmy

Upozorněme zde na skutečnost, že soukromoprávní povinnost k náhradě škody a jiné újmy může často v praktickém životě velmi úzce souviset i s dalšími, specifickými druhy právní odpovědnosti, a to zejména ve sféře podnikání. Tyto možné souvislosti přitom vyplývají i z právní úpravy nového občanského zákoníku.

Typickým příkladem takto provázané širší odpovědnosti podnikatele může být bezprostřední souvislost obecné odpovědnosti za škodu (povinnosti k její náhradě) na straně jedné a odpovědnosti za vady zboží nebo díla na straně druhé. Odpovědnost za vady totiž má svůj základ ve zvláštní právní úpravě kupní smlouvy (koupě) a smlouvy o dílo (dílo). A jak již v minulosti jednoznačně dovodil Nejvyšší soud, porušení závazkové povinnosti řádně dodat zboží nebo řádně provést objednanou službu je předpokladem jak odpovědnosti za vady, tak odpovědnosti za škodu. Podle Nejvyššího soudu přitom nelze tyto právní instituty spolu zaměňovat. Jsou totiž odlišné, mají jiný účel a jsou založeny na rozdílných zásadách a předpokladech vzniku. Odpovědnost za vady totiž postihuje nedostatky vlastního dodání zboží nebo provedení služby. Naproti tomu náhradou škody se sleduje nahrazení újmy vzniklé následkem porušení povinnosti nebo v důsledku jiné právem uznané skutečnosti. Vzhledem k tomu se nároků, které vyplývají z titulu závazků z odpovědnosti za vady, nelze domáhat z titulu náhrady škody. Újma spočívající v samotné vadnosti zboží nebo provedené služby je tedy odčinitelná pouze v rámci odpovědnosti za vady.

Příklad

Nejvyšší soud České republiky se svého času zabýval případem odpovědnosti za škodu, která byla způsobena v souvislosti s vadným plněním zhotovitele, jehož závazkem bylo pro objednatele řádně provést zadanou stavbu. Nejvyšší soud v této souvislosti obecně dovodil, že zhotovitel, který na základě smlouvy o dílo provedl vadně vnější omítku domu, čímž způsobil poškození domu (zdvihnutí zdiva, zatékání a popraskání vnitřních omítek), je povinen nahradit škodu tím vzniklou podle ustanovení § 420 a násl. občanského zákoníku (tj. odpovědnosti za škodu), a nikoli z důvodu odpovědnosti za vady díla (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 10. 4. 2003, sp. zn. 25 Cdo 1849/2001).

Vedle tohoto případu možných souvislostí obecné úpravy povinnosti k náhradě škody a jiné újmy se zvláštními druhy právní odpovědnosti je třeba dále upozornit i na další věc: V českém právu má tradičně svou zvláštní právní úpravu i specifická odpovědnost státu za škodu, která byla způsobena při výkonu veřejné moci nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Tento specifický druh odpovědnosti, který je nyní upraven v zákoně č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, přitom zůstal v souvislosti s novou právní úpravou nedotčen. Stejně tak však nadále platí i to, že pokud není tímto zákonem stanoveno jinak, tak se právní vztahy jím upravené subsidiárně řídí občanským zákoníkem.

Tato zvláštní úprava odpovědnosti za škodu se přitom vztahuje nejen na (i) škodu způsobenou při výkonu státní moci, ale rovněž i za (ii) škodu způsobenou územními samosprávnými celky (obce, kraje) při výkonu veřejné moci svěřené jim zákonem v rámci tzv. samostatné působnosti (tj. mimo vlastní výkon státní správy). Podle zákona č. 82/1998 Sb. jsou tak odškodňovány případy škody, kterou způsobily státní orgány, právnické a fyzické osoby při výkonu státní správy, která jim byla svěřena zákonem nebo na základě zákona (např. notáři, soudní exekutoři, zdravotní pojišťovny aj.) a konečně i orgány územních samosprávných celků, a to jak při výkonu státní správy (v rámci tzv. přenesené působnosti), tak i při výkonu tzv. samostatné působnosti těchto územních celků.

I v případě této zvláštní odpovědnosti, kdy je škoda způsobena nezákonným rozhodnutím vydaným v občanském soudním řízení, ve správním řízení, v řízení podle soudního řádu správního či v řízení trestním anebo nesprávným úředním postupem, je přitom možné domáhat se vůči státu nebo územnímu celku nároku na náhradu jak majetkové újmy (škody), tak i újmy nemajetkové. V tomto směru se proto lze domáhat náhrady skutečné škody (např. náklady právního zastoupení), ušlého zisku (včetně ušlého výdělku) a zadostiučinění za vzniklou nemajetkovou újmu, které se primárně poskytuje v penězích, jestliže nemajetkovou újmu nebylo možné nahradit jinak a samotné konstatování porušení práva by se nejevilo jako dostačující.

Příklad

Proti podnikateli bylo zahájeno trestní stíhání pro údajný majetkový trestný čin a soud v této souvislosti rozhodl na návrh státního zástupce o vzetí obviněného do vazby. Po několika měsících však muselo být trestní stíhání zastaveno, když zásluhou obhajoby bylo spolehlivě prokázáno, že jednání stíhaného podnikatele od počátku nebylo trestným činem a že trestní stíhání tak bylo zcela neodůvodněné a nezákonné. V důsledku toho proto ani nebyly dány zákonné důvody pro vzetí podnikatele do vazby a omezení svobody tak znamenalo porušení jeho základních práv. Na tomto základě je podnikatel, který byl poškozen jak nesprávným úředním postupem, tak i nezákonným rozhodnutím soudu o vzetí do vazby, oprávněn žádat nejen, aby mu stát nahradil skutečnou škodu (náhradu nákladů obhajoby), ale rovněž i ušlý zisk (vzniklý mu v důsledku přerušení podnikání) a související peněžité zadostiučinění za nemajetkovou újmu (spočívající v poškození jeho vážnosti a cti).

V neposlední řadě je v těchto souvislostech důležité zmínit i možné souvislosti s právní úpravou ochrany proti neoprávněným zásahům do osobnosti člověka (fyzické osoby) nebo proti neoprávněným zásahům do dobré pověsti právnické osoby. Tyto neoprávněné zásahy jakožto protiprávní činy totiž mohou vést nejen k ohrožení či poškození chráněných osobních práv a ke vzniku nemajetkové újmy, ale za určitých okolností i ke konkrétní majetkové újmě (škodě), spočívající např. u podnikající právnické nebo fyzické osoby v ušlém zisku v důsledku ztráty zákazníků.

iii.Základní pojmy právní úpravy deliktní odpovědnosti

Pro pochopení nové právní úpravy náhrady škody a jiné újmy je nezbytné se předem seznámit se základními pojmy deliktní odpovědnosti podle nového občanského zákoníku, kterými jsou zejména újma, škůdce a poškozený.

Zatímco klíčový pojem újmy, kterému se budeme blíže věnovat v následující části této kapitoly, je kategorií poměrně složitou a obsáhlou, tak definice hlavních subjektů, resp. „aktérů“ odpovědnostního vztahu, tj. škůdce a poškozeného, naproti tomu zpravidla nevyvolávají větší pochybnosti.

Škůdcem je totiž každá fyzická nebo právnická osoba, která odpovídá za způsobenou škodu nebo nemajetkovou újmu a jež je povinna k její náhradě. Je to tedy obecně každý, kdo v důsledku porušení své povinnosti způsobí jinému újmu a na základě toho je pak povinen tuto újmu poškozenému nahradit. Povinnost k náhradě újmy přitom na straně škůdce vzniká v důsledku porušení povinnosti, jež vyplývá ze smluvního ujednání (smlouvy), ze zákona anebo z porušení zásad dobrých mravů. Platí přitom, že škůdce je zásadně povinen nahradit pouze škodu, kterou zavinil, a bez ohledu na své zavinění odpovídá za škodu výhradně v případech zvláště stanovených zákonem a u porušení smluvní povinnosti.

Nemajetkovou újmu je škůdce povinen odčinit jen tehdy, pokud tato povinnost byla výslovně ujednána, nebo jestliže tak zvlášť stanoví zákon.

Pokud jde o právnické osoby jakožto škůdce, tak je třeba co do jejich odpovědnosti vycházet z § 167 NOZ. Podle něj právnickou osobu zavazuje protiprávní čin, kterého se při plnění svých úkolů dopustil člen voleného orgánu, zaměstnanec nebo jiný její zástupce vůči třetí osobě.

Příklad

Škůdcem – fyzickou osobou – je např. řidič motorového vozidla, který porušením předpisů o bezpečnosti silničního provozu způsobí dopravní nehodu spojenou se škodou na vozidle a újmou na zdraví zraněného účastníků nehody. V případě právnické osoby je škůdcem např. stavební společnost, která při rekonstrukci rodinného domu na základě smlouvy o dílo z důvodu porušení povinností svého zaměstnance při svařování způsobí požár na staveništi a v důsledku toho následné dojde k úplné zničení rekonstruovaného objektu.

Naproti tomu poškozeným je fyzická nebo právnická osoba, které byla škoda nebo nemajetková újma způsobena, a jež má právo, resp. právní nárok žádat po škůdci její účinnou náhradu.

Příklad

Poškozeným je např. člověk, který se stal obětí loupežného přepadení a jemuž byla způsobena újma na zdraví v důsledku fyzického útoku ze strany pachatele (škůdce), anebo vlastník ovocného sadu, kterému byla způsobena majetková škoda spočívající ve zničení celé úrody v důsledku úniku škodlivých látek ze sousedící chemické továrny.

Odpovědnost za škodu či nemajetkovou újmu lze tedy vymezit jako zvláštní závazkový vztah mezi škůdcem a poškozeným, který vyplývá z předchozího porušení právní povinnosti ze strany škůdce (závazek z deliktu), a jenž je založen na povinnosti škůdce nahradit poškozenému takto způsobenou škodu nebo případnou nemajetkovou újmu, a tomu odpovídajícímu právu poškozeného tuto náhradu po škůdci žádat a případně se jí domáhat i u soudu.

Vedle výchozích pojmů újmy, škůdce a poškozeného někdy bývají rozlišovány a používány i některé další kategorie, a to škodní události a škodlivého následku. Škodní událostí však ve své podstatě nelze chápat nic jiného, než výsledný stav, který byl vyvolán porušením povinnosti ze strany škůdce vedoucí k újmě na straně poškozeného, Škodlivým následkem se pak zpravidla rozumí vlastní vznik, resp. existence škody či nemajetkové újmy.

Hovoříme pak o tzv. základních předpokladech pro vznik povinnosti k náhradě škody nebo nemajetkové újmy, kterými jsou:

- •porušení povinnosti ze strany škůdce jakožto protiprávní čin (civilní delikt),

- •vznik škody nebo nemajetkové újmy na straně poškozeného,

- •příčinná souvislost mezi protiprávním činem a vznikem škody (kausální nexus), a

- •zavinění.

Zatímco první tři předpoklady vzniku povinnosti k náhradě škody nebo jiné újmy jsou předpoklady objektivní povahy čtvrtý předpoklad je pak povahy subjektivní, protože je závislý na volní stránce škůdce.

iv.Pojem újmy v novém občanském zákoníku

Východiskem nové právní úpravy deliktní odpovědnosti je klíčový pojem újmy, který je obsahově a věcně širší, než byl dosavadní, poměrně úzce chápaný pojem škody. Újmou je totiž v pojetí nového občanského zákoníku chápána každá majetková nebo nemajetková ztráta, která vznikla na straně poškozeného v důsledku a v příčinné souvislosti s porušením právní povinnosti ze strany škůdce.

Je přitom zřejmé, že tato ztráta může mít z hlediska svého charakteru a stupně negativního vlivu na osobu poškozeného řadu konkrétních forem nebo projevů. Základním dělením kategorie újmy v novém občanském zákoníku je její dělení na majetkovou újmu (škody) a nemajetkovou újmu.

Obě základní formy újmy přitom nelze v novém pojetí nového občanského zákoníku od sebe rigidně oddělovat, když obě formy spolu mohou velmi úzce souviset. To se týká zejména případů újmy na tzv. přirozených právech člověka, kdy je podle nového občanského zákoníku škůdce výslovně povinen vedle náhrady škodu i odčinit nemajetkovou újmu, kterou tím způsobil. Přitom jako nemajetkovou újmu odčiní i způsobené duševní útrapy.

Majetková újma (škoda)

Škoda představuje vlastní majetkovou (materiální) újmu, kterou nový občanský zákoník označuje jako újmu na jmění (škodu).

Škoda přitom může znamenat buď přímou ztrátu na majetku poškozeného a ve svém důsledku i jeho reálné zmenšení (skutečnou škodu), anebo ušlý zisk poškozeného (tj. „to, co poškozenému ušlo“). Obecně přitom platí, že skutečná škoda i ušlý zisk jako dvě formy škody jsou v zásadě rovnocenné a existence jedné z nich není podmínkou vzniku a uplatnění druhé formy. Nelze přitom dovodit, že by podmínkou vzniku odpovědnosti za škodu ve formě ušlého zisku byl též vznik skutečné škody.

Dotčené ustanovení nového občanského zákoníku obě formy škody jednoduše a srozumitelně vymezuje tak, že se hradí jak škoda skutečná, tak současně i to, co poškozenému ušlo (ušlý zisk). V tomto směru je tedy skutečná škoda takovou majetkovou újmou, která znamená snížení majetku poškozeného v důsledku škodní události. Ušlý zisk je naproti tomu specifickou majetkovou újmou spočívající v tom, že u poškozeného nedojde v důsledku škodní události k rozmnožení majetkových hodnot, ač se to dalo při „pravidelném běhu věcí“ očekávat.

Škoda je tedy každá ztráta na majetku poškozeného, která vznikla v důsledku protiprávního činu škůdce. Nový občanský zákoník také proto používá pojem škoda výhradně v souvislosti se škodou majetkovou, kterou lze vyčíslit, protože jde o hodnotu, o jakou se majetek poškozeného reálně sníží.

Skutečná škoda

Pokud jde o skutečnou škodu, tak tato může zakládat celou škálu možných nároků poškozeného na její náhradu, a to od vlastní náhrady nákladů na opravu věci nebo koupi zcela nové věci až po vznik dluhu, resp. závazku na straně poškozeného v důsledku protiprávního jednání škůdce. Nový občanský zákoník přitom výslovně připouští, aby skutečná škoda spočívala i ve vzniku dluhu (v dosavadní terminologii závazku).

Příklad

Typickým příkladem skutečné škody je poškození nebo zničení poškozeným vlastněné hmotné věci, např. poškození automobilu v důsledku dopravní nehody zaviněné škůdcem.

Ušlý zisk

Škoda může vedle skutečné škody vzniknout i ve formě ušlého zisku. V takovém případě se pak hradí nejenom částka odpovídající skutečné škodě, ale také majetkový prospěch, jehož by poškozený jinak dosáhl, kdyby nedošlo ke škodě.

Škoda ve formě ušlého zisku tradičně mívá význam zejména v závazkových vztazích mezi podnikateli. Jak přitom už dříve dovodila soudní judikatura, tak ušlý zisk může být dán jak rozdílem celkových výnosů poškozeného z podnikání a nákladů potřebných k jejich dosažení, tak i náhradou nákladů zbytečně vynaložených na dosažení zisku v témže období (tj. nákladů, které by jinak nemusel vynaložit). Stanovení výše ušlého zisku však není libovolné a musí být vždy provedeno tak, aby byla zjištěna „pravděpodobná výše blížící se podle běžného uvažování jistotě“ (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 1996, sp. zn. II. Odon 15/96.)

Příklad

Ušlým ziskem je naproti tomu typicky majetkový příjem, kterého by poškozený mohl jinak dosáhnout v případě, kdyby nedošlo ke vzniku škodné události a tedy k přímé škodě na jeho majetku. Ve vztahu k již použitému příkladu dopravní nehody a poškození automobilu tak ušlým ziskem může být ušlý majetkový příjem poškozeného jakožto vlastníka a provozovatele motorového vozidla, který je s využíváním vozidla bezprostředně svázán v rámci jeho podnikatelské činnosti, a jehož poškozený nedosáhl jen v důsledku poškození vozidla a nemožnosti jej užívat.

Ve smluvních vztazích mezi podnikateli může zase ušlý zisk smluvní strany, která je výrobce zboží, spočívat v tom, že druhá smluvní strana (odběratel) poruší svůj smluvní závazek a jednostranně ukončí smlouvu o distribuci zboží, aniž by k tomu byl dán smluvní nebo zákonný důvod. V důsledku hrubého porušení této smluvní povinnosti odběratele vznikne na straně výrobce škoda ve formě ušlého zisku, kterého by v případě předpokládaného trvání smlouvy výrobce jistě dosáhl.

Nemajetková újma

Vedle škody může poškozenému vzniknout i jiná, nemajetková (imateriální) újma, kterou v zásadě vždy představuje buď újma na osobnostních právech poškozeného, anebo újma na osobě jako takové. Zatímco škodu lze zpravidla na základě objektivních kritérií vyčíslit na základě znaleckého posouzení, tak v případě nemajetkové újmy není takový postup v zásadě možný. S ohledem na to je proto třeba ve většině případů vycházet ze subjektivního, resp. individuálního posouzení daného případu a zohlednění řady hodnotících kritérií, jako je zejména intenzita neoprávněného zásahu škůdce, okolnosti a dopady na poškozeného. Tato skutečnost bude nepochybně důvodem pro to, že o výši nemajetkové újmy budou i v budoucnu až na výjimky rozhodovat soudy, když mimosoudní dohody o její náhradě, resp. odčinění, zřejmě budou spíše výjimečné. K tomu je třeba uvést, že následky nemajetkové újmy bývají často velmi závažné a v konečném důsledku se mohou projevit i v majetkových poměrech poškozeného. I z tohoto důvodu je třeba u daných případů vždy zohledňovat úzké vzájemné propojení nemajetkové újmy s újmou majetkovou.

Na rozdíl od škody představuje nemajetková (imateriální) újma takový druh újmy, která vzniká v důsledku protiprávního činu škůdce. Nespočívá ve ztrátě na majetku, ale vyplývá z neoprávněného zásahu do osobnosti fyzické nebo právnické osoby (do jejího soukromí, důstojnosti, vážnosti, cti, dobré pověsti, zdraví atp.) nebo do jiných, právem chráněných nehmotných statků. Pod pojem nemajetkové újmy přitom lze, zjednodušeně řečeno, podřadit jakoukoli újmu, která nepředstavuje majetkovou škodou, tj. co pro poškozeného neznamená přímou ztrátu na majetku nebo ušlý zisk.

Nemajetková újma, pokud je poškozeným člověk (fyzická osoba), vyjadřuje ve své podstatě vždy zásah do psychické sféry fyzické osoby (člověka) a spočívá v narušení jeho obvyklého psychického stavu, jež je takové intenzity, že ho jednotlivec začíná vnímat jako závažnější osobní újmu. Významnou změnou právní úpravy v tomto směru je, že nově se nárok na zadostiučinění (satisfakci) za způsobenou nemajetkovou újmu může za určitých podmínek i dědit.

V této souvislosti je ale nutné doplnit, že přestože je nemajetková újma podle nové právní úpravy zásadně spojována vždy s fyzickou osobou, resp. člověkem, tak je možné, aby za určitých okolností byla nemajetková újma způsobena i osobě právnické, neboť i ona je nositelem určitých „osobních“ práv.

v.Ochrana osobnosti podle nového občanského zákoníku

S úpravou náhrady nemajetkové újmy úzce souvisí ochrana osobnosti podle obecných ustanovení nového občanského zákoníku. Nový občanský zákoník stanoví určitý katalog osobnostních práv, a to včetně specifických právních následků (sankcí) za neoprávněný zásah do těchto práv.

Ochrana jména člověka

Na prvním místě je pod ochranou občanského zákoníku jméno člověka, tedy jeho osobní jméno a příjmení, případně též další jména a rodné příjmení. Každý člověk má samozřejmé právo užívat v právním styku své jméno a má právo na ochranu svého jména a na úctu k němu. Pokud by však člověk užíval v právním styku jiné jméno než své vlastní (např. neprovdaná partnerka by začala používat příjmení svého partnera), nesl by následky omylů a újem z toho vzniklých – a pokud by eventuální neoprávněné použití cizího jména nějakou osobou vedlo k neplatnosti jejího právního jednání, odpovídala by tato osoba za škody vzniklé v důsledku toho jí samotné i třetím osobám.

V případě, že bylo do osobnostních práv člověka zasaženo tím způsobem, že někdo zpochybnil práva k jeho jménu nebo tento člověk utrpěl újmu (majetkovou i nemajetkovou) proto, že někdo neoprávněně zasáhl do práva k jeho jménu, např. neoprávněným užitím jeho jména, může se poškozený domáhat v první řadě toho, aby od neoprávněného zásahu bylo upuštěno nebo aby byl odstraněn jeho následek. Takovým neoprávněným zásahem může být např. nepravdivé uvedení jména dotyčného jako podporovatele určitého projektu nebo politické strany.

Pokud by byl poškozený člověk v okamžiku, kdy vyjde najevo zásah do práva k jeho jménu, nepřítomen, eventuálně by byl nezvěstný, nesvéprávný nebo z jiné příčiny by nemohl právo na ochranu svého jména sám uplatnit (např. z důvodu hospitalizace ve zdravotnickém zařízení), může jeho právo uplatnit jeho manžel, potomek, předek nebo partner (zákon má na mysli registrovaného partnera). Tyto osoby ztrácejí právo domáhat se ochrany proti zásahu do práva ke jménu poškozeného v případě, že poškozený (svéprávný) dá výslovně najevo, že si to nepřeje.

V případě, že se neoprávněný zásah do práva ke jménu člověka týká jeho příjmení a v případě, že je to odůvodněno zájmem na ochraně rodiny, má samostatné právo domáhat se ochrany jména také manžel nebo jiná osoba poškozenému blízká, ačkoli do jejich práva ke jménu nebylo přímo zasaženo. Tedy i v případě, že sami nosí jiné příjmení, než je příjmení poškozeného.

Pseudonym

Občanský zákoník výslovně zakotvuje právo fyzické osoby užívat pseudonym. Pseudonym je člověk oprávněn užívat jak pro určitý obor své činnosti (pseudonym je standardně užíván v oblasti umění a literatury), tak i pro svůj soukromý styk. Důležité je, že právní jednání, které člověk učinil s užitím pseudonymu (tj. např. smlouvu neuzavřel pod svým jménem, nýbrž pod pseudonymem), nezpůsobuje neplatnost takového právního jednání. Podmínkou zachování platnosti takového právního jednání je, aby bylo zřejmé, kdo skutečně jednal a aby druhá strana neměla pochybnost o osobě jednajícího. Zákon výslovně neřeší, zda druhá strana musí nutně znát pravé jméno (totožnost) osoby jednajícího. Zastáváme názor, že neplatnost právního jednání osoby jednající pod pseudonymem by nezpůsobil ani případ, kdy by adresát právního jednání (druhá strana) sice neznala pravé jméno a příjmení jednající osoby, ale neměla by pochybnosti o tom, s kým smlouvu uzavírá. Právní jednání pod pseudonymem bude vyloučeno v případě, že se k příslušnému projevu vůle vyžaduje písemná forma s ověřeným podpisem nebo forma veřejné listiny (notářského zápisu).

Občanský zákoník přiznává pseudonymu stejnou ochranu jako jménu, pokud vejde ve známost (u nás by typickým příkladem osoby, jejíž pseudonym nepochybně požívá právní ochrany, byla např. zpěvačka Lucie Bílá nebo slovenský spisovatel Dominik Dán).

Bydliště člověka

Občanský zákoník řeší také problematiku bydliště člověka. Za bydliště člověka je považováno místo, kde se člověk zdržuje s úmyslem žít tam trvale (samozřejmě s výhradou změny okolností). Úmysl žít trvale v určitém místě může vyplývat jak z výslovného prohlášení dotyčného, tak i z okolností případu. Bydliště člověka je tak objektivní kategorií a místo, které je v evidenci občanů vedeno jako tzv. místo trvalého pobytu člověka, proto může být pouze podpůrným argumentem pro určení místa bydliště. Tak např. pokud člověk má v evidenci jako trvalý pobyt uvedeno jiné místo než místo, kde skutečně fakticky bydlí se svou rodinou, platí za bydliště samozřejmě to místo, kde fakticky bydlí. To ostatně má na mysli i občanský zákoník, který výslovně řeší případ, kdy člověk uvádí jako své bydliště jiné místo než jeho skutečné (faktické) bydliště určené podle shora popsaných kritérií. V takovém případě se každý může dovolat i jeho skutečného bydliště. Naopak však proti tomu, kdo se v dobré víře dovolá uváděného bydliště (které tedy není skutečným bydlištěm dotyčného), nemůže dotyčný namítat, že své skutečné bydliště má v jiném místě.

Pokud člověk bydliště nemá, považuje se za ně místo, kde žije (tím může být např. azylový dům – člověk v něm žije, ale bez úmyslu v něm žít trvale). Pokud by takové místo nešlo zjistit nebo by šlo zjistit jen s neúměrnými obtížemi, považuje se za bydliště člověka místo, kde má svůj majetek, eventuálně místo, kde měl bydliště naposledy.

Osobnost člověka

Občanský zákoník poskytuje ochranu dále osobnosti člověka včetně všech jeho přirozených práv. Znovu je tedy kladen důraz na přirozenoprávní koncepci občanského zákoníku. Občanský zákoník ukládá každému povinnost ctít svobodné rozhodnutí člověka žít podle svého.

Ochranu přiznává občanský zákoník všem přirozeným právům člověka, přičemž důraz klade na život a důstojnost člověka, jeho zdraví a právo žít v příznivém životním prostředí, jeho vážnost, čest, soukromí a jeho projevy osobní povahy.

Každý člověk, který se domnívá, že bylo zasaženo do jeho osobnostních práv, má právo domáhat se toho, aby bylo od neoprávněného zásahu upuštěno nebo aby byl odstraněn jeho následek. Po jeho smrti se může ochrany jeho osobnosti domáhat kterákoli z osob jemu blízkých.

Neoprávněný zásah do osobnosti člověka může souviset s jeho činností v právnické osobě – ať už je jejím zaměstnancem, členem jejího orgánu nebo členem (společníkem). V takovém případě může právo na ochranu osobnosti člověka uplatnit i tato právnická osoba – za života dotčeného však pouze jeho jménem a výhradně s jeho souhlasem. Souhlasu není třeba v případě, že dotčený člověk není přítomen nebo není schopen úsudku. Po smrti člověka získává uvedená právnická osoba samostatné právo domáhat se toho, aby od neoprávněného zásahu bylo upuštěno nebo aby byly odstraněny jeho následky.

Podoba a soukromí

V rámci ochrany osobnostních práv zakotvuje občanský zákoník výslovně ochranu podoby a soukromí člověka.

V první řadě uvádí, že zachytit jakýmkoli způsobem podobu člověka tak, aby podle výsledného zobrazení bylo možné určit jeho totožnost, je možné jen s jeho svolením. Stejně tak je zapotřebí souhlasu člověka k rozšiřování jeho podoby. Pokud však někdo svolí k zobrazení své podoby za okolností, z nichž je zřejmé, že bude šířeno, pak je dovozováno, že svolil též k jeho rozmnožování a rozšiřování obvyklým způsobem, tedy tak, jak vzhledem k okolnostem mohl rozumně předpokládat.

Příklad

Pokud tedy např. člověk svolí k tomu, aby byl vyfotografován při pořizování reportáže z jeho pracoviště, dává souhlas k tomu, aby byla jeho podobenka šířena současně s uvedenou reportáží. Pokud by však (byť totožný vydavatel) použil takto pořízenou fotografii jako ilustrační fotografii k článku se zcela odlišnou tématikou, souhlas by se na takové šíření nevztahoval a vydavatel by tudíž jednal protiprávně.

K zásahu do soukromí jiného není nikdo oprávněn, ledaže by k tomu měl zákonný důvod (např. osobní nebo domovní prohlídka při respektování zákonných podmínek). Bez svolení člověka nelze narušit jeho soukromé prostory, sledovat jeho soukromý život nebo pořizovat z jeho soukromí zvukový či obrazový záznam. Dále je zakázáno využívat takové či jiné záznamy pořízené o soukromém životě člověka třetí osobou nebo takové záznamy o jeho soukromém životě šířit. Ve stejném rozsahu jsou chráněny i soukromé písemnosti osobní povahy (dopisy, deníky apod.).

Každý, kdo svolil k použití písemnosti osobní povahy, podobizny nebo zvukového či obrazového záznamu týkajícího se člověka nebo jeho projevů osobní povahy, může své svolení odvolat, a to i když je udělil na určitou dobu. Pokud však svůj souhlas dotyčný udělil na určitou dobu a poté jej odvolal, aniž by to bylo zdůvodněno podstatnou změnou okolností nebo pro to měl jiný rozumný důvod, je povinen nahradit škodu, která by vznikla osobě, které své svolení udělil.

Příklad

Příkladem vzniku škody může být udělení souhlasu k využití podoby. Výrobce se dohodne se známým hercem na tom, že po dobu dvou letu bude na obalu určitého výrobku vyobrazena právě tato známá osobnost. Herec si poté, co jsou obaly navrženy a připraveny k výrobě, vše rozmyslí a souhlas odvolá. Výrobce se na něj obrátí s požadavkem na náhradu škody, která mu vznikla tím, že musel z důvodu odvolání souhlasu přepracovat grafický design obalu výroku.

Občanský zákoník umožňuje pořízení nebo použití podobizny, zvukového nebo obrazového záznamu i bez souhlasu zobrazeného člověka za podmínky, že jde o pořízení nebo použití k výkonu nebo ochraně jiných práv nebo právem chráněných zájmů jiných osob. Tak by např. pořízení podobizny zloděje kamerou chránící obchodní provozovnu nebylo nezákonné, pokud by následně byla použita pouze pro účely trestního řízení, případně civilního řízení o náhradu škody způsobené zlodějem. Stávající praxe však neumožňuje, aby takto pořízené záznamy byly bez souhlasu zobrazených zveřejňovány např. na sociálních sítích.

Svolení dotyčného člověka není zapotřebí ani v případě, když jsou podobizna, písemnost osobní povahy nebo zvukový či obrazový záznam pořízeny nebo použity na základě zákona k úřednímu účelu (např. odposlechy v trestním řízení při splnění zákonných podmínek) nebo v případě, že někdo veřejně vystoupí v záležitosti veřejného zájmu. Stejně tak není zapotřebí svolení k pořízení nebo použití podobizny, zvukového či obrazového záznamu, přiměřeným způsobem k vědeckému nebo uměleckému účelu a pro tiskové, rozhlasové, televizní nebo obdobné zpravodajství.

Žádný zákonný důvod k zásahu do soukromí člověka nebo k použití jeho podobizny, písemnosti osobní povahy nebo zvukového či obrazového záznamu neopravňuje k jejich využití nepřiměřeným způsobem a v rozporu s oprávněnými zájmy dotyčného člověka.

Právo na duševní a tělesnou integritu

Občanský zákoník zakotvuje právo na duševní a tělesnou integritu a konstatuje, že člověk je nedotknutelný.

Pod právní ochranou je lidské tělo, a to i po smrti člověka. Občanský zákoník zakazuje naložit s lidskými pozůstatky a lidskými ostatky způsobem, který je pro zemřelého nedůstojný. Pokud lidské ostatky nejsou dosud uloženy na veřejném pohřebišti, má na jejich vydání právo především osoba, kterou zemřelý před svou smrtí výslovně určil. Pokud taková osoby není, mají toto právo postupně jeho manžel, dítě nebo rodič a v případě, že není žádný z nich nebo si ostatky tyto osoby odmítnou převzít, převezme je dědic zemřelého. Ze závěrečných ustanovení občanského zákoníku dovozujeme, že stejné právo jako manžel bude mít též registrovaný partner zesnulého.

Zásah do integrity

Zásah do integrity člověka je přípustný pouze ze zákonných důvodů a zákonem stanoveným způsobem. Kromě případ stanovený zákonem je přípustný zásah do integrity člověka pouze s jeho informovaným souhlasem, tedy souhlasem učiněným s vědomím o povaze zásahu a o jeho možných následcích. Pokud někdo souhlasí s tím, aby mu byla způsobena závažná újma, nepřihlíží se k tomu (např. souhlas s vlastním nedůvodným zmrzačením nebo zabitím by byl považován za zdánlivý a nepřihlíželo by se k němu). Výjimku představuje případ, kdy je takový zásah působící závažnou újmu nutný v zájmu života nebo zdraví dotčeného (např. poúrazová amputace končetiny).

Zákonný zástupce je omezen ve svém zástupčím oprávnění udělit souhlas k zásahu do integrity zastoupeného tím, že takový zásah musí být k přímému prospěchu osoby, která není (právně) schopna dát souhlas sama. Tak by se např. nepřihlíželo k souhlasu zákonného zástupce se zkrášlující operací nezletilého, pokud by nebylo zřejmé, že jde o operaci, která je k přímému prospěchu nezletilého – podle okolností případu by tak např. nemohl zákonný zástupce odsouhlasit liposukci nezletilého, ale mohl by souhlasit s odstraněním poúrazových jizev). Okolnosti každého případu by však musely být zkoumány individuálně, včetně posouzení názoru nezletilého (viz níže).

Ten, kdo chce provést na jiném člověku zákrok, typicky lékař nebo jiná zdravotnický pracovník, musí tomuto člověku srozumitelně vysvětlit povahu tohoto zákroku. Za řádně podané vysvětlení se považuje takové, při kterém lze rozumně předpokládat, že druhá strana pochopila způsob a účel zákroku včetně očekávaných následků i všech možných rizik pro své zdraví. Takové osobě musí být též srozumitelně vysvětleno, zda v jejím případě přichází v úvahu i jiný postup.

I v případě, že bude zasahováno do integrity nezletilého nebo osoby s omezenou svéprávností, za které jedná jejich zákonný zástupce, je nutné všechny podmínky zákroku a všechna rizika vysvětlit nejen tomuto zákonnému zástupci, ale též tomu, kdo má být zákroku podroben, pokud je sám schopen úsudku. Musí to být učiněno takovým způsobem, aby dotyčný mohl vysvětlení pochopit.

Hovořili jsme o případu, kdy zákrok na těle nezletilého schvaluje jeho zákonný zástupce. Občanský zákoník však dále dává nezletilému, který ještě není plně svéprávný, právo udělit v obvyklých záležitostech souhlas k zákroku na svém těle sám, je-li to přiměřené rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku a jedná-li se o zákrok nezanechávající trvalé nebo závažné následky. Pravděpodobně tak nebude spor o tom, že ostříhání vlasů bude přiměřené volní vyspělosti školních dětí, obarvení vlasů by pak mohlo být možné u starších dětí. Otázkou je, zda by si nezletilí mohli např. sami rozhodnout o tetování nebo piercingu – zde bychom se přikláněli k závěru, že může jít o zásadu zanechávající trvalé následky a proto by neměl být prováděn na těle nezletilých (a to ani se souhlasem zákonného zástupce, neboť výrazně pochybujeme o tom, zda by se jednalo o zásah, který by byl k přímému prospěchu nezletilého). Je však možné, že budoucí soudní praxe bude náš závěr považovat za nepřiměřeně konzervativní a rovněž popsané nebo obdobné zákroky nezletilým umožní se souhlasem soudu, obdobně jako jiné zákroky u osob starších čtrnácti let, jak uvádíme níže.

Souhlas k zásahu do integrity člověka musí mít písemnou formu v případě, že má být oddělena část těla, která se již neobnoví. Písemná forma souhlasu se vyžaduje i v případě, že má být na člověku prováděn lékařský pokus, nebo k zákroku, který nevyžaduje zdravotní stav člověka (v posledním uvedeném případě se však písemný souhlas nevyžaduje, pokud jde o kosmetické zákroky nezanechávající trvalé nebo závažné následky – např. bělení zubů, neinvazivní ošetření pleti apod.).

Významné je ustanovení, podle kterého může kdykoli a v jakékoli formě člověk svůj souhlas se zásahem do své integrity odvolat. Ústní forma je tak postačující i v případě, že se k udělení souhlasu vyžaduje forma písemná. Když se k zákroku nevyžaduje souhlas v písemné formě, vždy vychází se z domněnky, že souhlas udělen byl. Naopak v případě nejistoty, zda došlo jinou než písemnou formou k odvolání souhlasu, vychází se z toho, že k odvolání souhlasu nedošlo.

Zejména v lékařské praxi bude nezřídka docházet k situacím, kdy pacient sám nebude moci udělit svůj souhlas pro neschopnost projevit svou vůli, byť by se jednalo o neschopnost přechodného charakteru – např. pacient po úrazu bude v bezvědomí. V takovém případě se vyžaduje souhlas přítomného manžela, rodiče nebo jiné osoby blízké (takovou osobou by byl nepochybně také registrovaný partner pacienta). V případě, že žádná z těchto osob není přítomna, vyžaduje občanský zákoník, aby se vyžádal souhlas manžela či registrovaného partnera, a není-li jej, rodiče nebo jiné osoby blízké, pokud je lze bez obtíží zjistit a zastihnout a pokud nehrozí nebezpečí z prodlení. Pokud není možné žádným z uvedených způsobů zajistit souhlas se zákrokem od uvedených osob, může souhlas udělit jakákoli jiná přítomná osoba, která o dotčenou osobu osvědčí mimořádný zájem. Ať jde o provedení zákroku nebo o udělení souhlasu jinou osobou, vždy je nutné vzít v úvahu také dříve vyslovená známá přání člověka, do jehož integrity má být zasaženo.

Pokud by byl život člověka v náhlém a patrném nebezpečí a pokud by nebylo možné souhlas ve stavu nouze získat ani v jiné než zákonem předpokládané formě, lze okamžitě zakročit jen tehdy, pokud je to nezbytné v zájmu zachování zdraví dotčeného člověka.

Pokud by mělo být zasaženo do integrity nezletilého, který dovršil čtrnáct let, nenabyl plné svéprávnosti a který zásahu vážně odporuje, ačkoli jeho zákonný zástupce se zákrokem souhlasí, vyžaduje občanský zákoník k provedení zákroku též souhlas soudu. Naopak nesouhlasí-li zákonný zástupce se zásahem do integrity nezletilého, který už dovršil věk čtrnáct let a takový zákrok si přeje (např. výše popsané tetování nebo piercing), bylo by možné takový zákrok provést jen se souhlasem soudu. Návrh na souhlas soudu by pak mohl podat jak nezletilý, tak též osoba jemu blízká. Při svém rozhodování musí soud rozumně zvážit, zda je požadovaný zákrok nezletilému ku prospěchu. Soud musí zjistit názory nezletilého a vycházet z plného uznání jeho osobnosti.

Přivolení soudu je potřeba i k zásahu do integrity člověka, který není schopen úsudku, pokud by se jednalo o zásah zanechávající trvalé, neodvratitelné a vážné následky nebo zásah způsobem, který by byl spojen s vážným nebezpečím pro život a zdraví tohoto jedince. Pokud by však život tohoto člověka byl v náhlém a patrném nebezpečí a zákrok by byl nezbytný ve prospěch jeho zdraví, souhlas soudu by se nevyžadoval. Obdobně jako u nezletilého bude soud před udělením souhlasu zkoumat, zda je zákrok ku prospěchu dotčené osoby, po zjištění jejích názorů a s uznáním její osobnosti.

V případě, že bylo zasaženo do integrity člověka v době, kdy se nacházel v takovém stavu, že nebyl schopen posoudit, co se s ním děje (např. byl v bezvědomí po úrazu), musí mu být, jakmile to jeho stav dovolí, vysvětleno dostatečně srozumitelným způsobem, jaký zákrok na něm byl proveden. Musí být také poučen o jeho možných následcích i o riziku, jaké by s sebou neslo neprovedení zákroku. Občanský zákoník výslovně neuvádí, kdo je nositelem této povinnosti. Ze smyslu daného ustanovení však lze dovodit, že tato povinnost stíhá osobu, která zákrok provedla a která je za něj odpovědná (např. právnickou osobu – zdravotnické zařízení, které provedlo daný zákrok).

Práva člověka převzatého do zdravotnického zařízení bez jeho souhlasu

Občanský zákoník věnuje pozornost též právům člověka převzatého do zdravotnického zařízení bez jeho souhlasu.

Především stanoví, že převzít člověka bez jeho souhlasu do zařízení, které poskytuje zdravotní péči, nebo jej v něm držet, je možné jen z důvodu stanoveného zákonem a současně za podmínky, že nezbytnou péči o jeho osobu nelze zajistit nějakým mírnějším nebo méně omezujícím opatřením. Důležité je, že ani podání návrhu na omezení svéprávnosti (tedy předtím, než o tomto návrhu bylo pravomocně rozhodnuto) není samo o sobě chápáno jako důvod, aby byl dotyčný člověk převzat do zdravotnického zařízení nebo v něm byl držen proti své vůli.

Poskytovatel zdravotnických služeb musí neprodleně oznámit převzetí člověka do zdravotnického zařízení nebo to, že je v takovém zařízení držen, jeho zákonnému zástupci, opatrovníkovi nebo podpůrci a jeho manželu (registrovanému partnerovi) nebo jiné známé blízké osobě. Oznámení manželovi, registrovanému partnerovi nebo jiné blízké osobě nesmí učinit v případě, že mu to bylo zakázáno. Zákon blíže neuvádí, kdo by mohl takový zákaz vydat. Nepochybně by touto osobou mohl být člověk, který byl do zdravotnického zařízení převzat nebo který je v něm držen. Zákaz by též mohl vydat ze zákonných důvodů státní orgán, např. orgán činný v trestním řízení.

Skutečnost, že byl člověk bez svého souhlasu převzat do zdravotnického zařízení nebo byl bez svého souhlasu v takovém zařízení zadržen, musí poskytovatel zdravotnických služeb oznámit též soudu, a to v průběhu 24 hodin. Soud pak má lhůtu sedmi dnů na to, aby rozhodl o odpovídajícím opatření.

Poskytovatel zdravotnických služeb dále odpovídá za to, aby se člověku převzatému do zdravotnického zařízení dostalo bez zbytečného odkladu náležitého vysvětlení jeho postavení, zákonného důvodu daného opatření a také poučení o možné právní ochraně včetně práva zvolit si zmocněnce nebo důvěrníka. Vysvětlení musí být dotyčnému podáno dostatečně srozumitelně, aby mohl pochopit povahu učiněného opatření a jeho následky. Pokud má takový člověk svého zákonného zástupce, opatrovníka nebo podpůrce, musí poskytovatel zdravotnických služeb dále zajistit, aby se bez zbytečného odkladu podalo stejné vysvětlení též těmto osobám.

Učiněné opatření musí vždy poskytovatel zdravotnických služeb oznámit zmocněnci nebo důvěrníkovi, které si dotyčný člověk zvolí, a to bez zbytečného odkladu poté, co se o nich dozví. Důvěrník nebo podpůrce potom může uplatnit ve prospěch dotyčného člověka, a to svým jménem, všechna jeho práva vzniklá v souvislosti s převzetím do zdravotnického zařízení nebo s jeho držením v takovém zařízení.

Každý, kdo byl bez svého souhlasu převzat do zdravotnického zařízení nebo kdo je v takovém zařízení držen, má právo projednávat se svým zástupcem, důvěrníkem nebo podpůrcem vlastní záležitosti – a to vždy při osobním rozhovoru a bez přítomnosti třetích osob.

Dále má každý člověk, který byl bez svého souhlasu převzat do zdravotnického zařízení nebo je v něm držen, právo na to, aby jeho zdravotní stav, zdravotní dokumentaci nebo vyjádření ošetřujícího lékaře o neschopnosti úsudku dotyčného a o jeho neschopnosti projevit samostatně své přání, prozkoumal jiný lékař nezávislý na poskytovateli služeb v daném zdravotnickém zařízení i na jeho provozovateli. Právo požadovat takový přezkum má též důvěrník nebo podpůrce.

Pokud je právo na přezkum uplatněno dříve, než soud rozhodne o učiněném opatření, musí být výkon tohoto práva umožněn takovým způsobem, aby soud mohl zhodnotit výsledky daného přezkumu při svém rozhodování o učiněném opatření.

Když soud rozhodne o tom, že učiněné opatření je přípustné, znamená to, že soud schválil nucený pobyt dotyčného člověka ve zdravotnickém zařízení. Tímto rozhodnutím však dotyčný neztrácí automaticky právo odmítnout určitý zákrok nebo léčebný výkon, toto právo je mu zachováno.

Nakládání s částmi lidského těla

V rámci ochrany osobnosti občanský zákoník upravuje dále otázky spojené s nakládáním s částmi lidského těla.

Především zakotvuje právo člověka, kterému byla odňata část těla, dozvědět se, jak s ní bylo naloženo. Je zakázáno nakládat s odňatými částmi lidského těla způsobem, který je pro člověka nedůstojný nebo který ohrožuje veřejné zdraví.

Odňatou část lidského těla lze i za života člověka použít ke zdravotnickým, výzkumným nebo vědeckým účelům. Podmínkou takového použití je, že k tomu tento člověk dal souhlas. Výslovný souhlas dotyčného se vyžaduje v případě, že by měla být odňatá část lidského těla člověka použita k účelu, který je svou povahou neobvyklý.

Ochrana vztahující se na odňaté části lidského těla se vztahuje na vše, co má původ v lidském těle.

Jen za podmínek stanovených zvláštním zákonem může člověk přenechat část svého těla jinému (např. ledvina, kostní dřeň apod.). To neplatí v případě, že jde o vlasy nebo jiné části lidského těla, které lze odejmout bez znecitlivění a které se přirozenou cestou obnovují – ty lze přenechat jinému i za odměnu a z hlediska práva se na ně hledí jako na věc movitou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový občanský zákoník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.