Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JUDr. Petr Novotný, Ph.D., JUDr. Monika Novotná

Nový občanský zákoník

Dědické právo

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5464. publikaci

Realizace obálky Jan Dvořák
Sazba Antonín Plicka
Odpovědná redaktorka Ing. Michaela Průšová
Počet stran 144
První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5168-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9139-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9140-1 (ve formátu EPUB)

Úvod

Dědické právo bylo dosud v právní úpravě určitou „Popelkou“. Dosavadní občanský zákoník, jehož základní principy byly deformovány totalitní teorií práva, totiž opomíjel samotné soukromé vlastnické právo (důležité bylo jen tzv. socialistické vlastnictví, tedy vlastnictví, jehož nositelem byl stát). Nový občanský zákoník vrací vlastnické právo mezi základní lidská práva, která je zapotřebí v souladu s Listinou základních práv a svobod zvlášť chránit.

Výrazem tohoto zásadního obratu v teoretické koncepci je také pozornost, kterou nový občanský zákoník věnuje dědickému právu. Oproti dosavadní úpravě se rozšiřují možnosti, jak může zůstavitel uspořádat své záležitosti v pořízení pro případ smrti. Kromě závěti může s dědici uzavřít dědickou smlouvu. Vedle podílu na dědictví může učinit ve prospěch tzv. odkazovníka konkrétní odkaz – odkazy stávající právní úprava přitom vůbec nepřipouštěla.

Mění se také pohled na tzv. nepominutelné dědice. Především se snižuje jejich zákonný podíl, který musí z dědictví obdržet, tzv. povinný díl. Novinkou je také to, že opomenutí takového dědice nezpůsobuje úplnou či částečnou neplatnost závěti nebo jiného pořízení pro případ smrti. Nepominutelný dědic má pohledávku proti dědicům a odkazovníkům – právo na výplatu povinného dílu, tedy finančního vyrovnání.

Další novinkou je výrazné rozšíření osob, které mohou dědit v tzv. zákonné posloupnosti. I zde se totiž projevuje důraz na soukromé vlastnictví – a proto nový občanský zákoník preferuje, aby pozůstalost zdědili rodinní příslušníci ve vzdálenějším stupni před tím, aby připadla státu. Pokud přesto stát nabývá dědictví v důsledku odúmrti, tedy proto, že není zákonného dědice a zůstavitel neučinil platné pořízení pro případ smrti, pak je stát nově považován za zákonného dědice.

Vedle hmotněprávní úpravy provedené novým občanským zákoníkem se dědickému právu dostává i nové úpravy procesní, která je od 1. 1. 2014 upravena zákonem o zvláštních řízeních soudních. Dědické řízení je totiž považováno za řízení nesporné, a proto je upraveno speciální právní normou, která se zabývá právě nespornými řízeními.

Majetek, který jsme nashromáždili za svůj život, je výsledkem naší celoživotní píle a úsilí. Je proto pochopitelné, že se většina lidí zajímá o to, jak by měla se svým majetkem naložit. Naše publikace by měla být průvodcem čtenáře v oblasti dědického práva. Měla by mu umožnit orientovat se v jednotlivých možnostech pořízení pro případ smrti a stát se i rádcem toho, jak by mohl člověk své záležitosti uspořádat způsobem uspokojivým pro něho samotného i pro jeho budoucí dědice.

Petr Novotný

1Dědické právo

Dědické právo bylo dosud v občanském zákoníku upraveno poměrně stručně. Na první pohled je zřejmé, že nová právní úprava se výrazně rozrostla. Je to pochopitelné, občanský zákoník z r. 1964 nepředpokládal, že by někdo za svůj život mohl nashromáždit větší majetek, který by chtěl mezi své pozůstalé rozdělit. Nová právní úprava tak v první řadě reaguje na změněné společenské poměry.

Dědické právo je spolu s věcnými právy zařazeno do části třetí občanského zákoníku mezi absolutní majetková práva. Za absolutní majetková práva prohlašuje občanský zákoník ta, která působí vůči každému. Jedná se o subjektivní práva, kterým jejich absolutní povahu může přiznat jen zákon. Z toho je pak vyvozeno, že právní úprava absolutních majetkových práv je provedena kogentním (donucujícím způsobem) a strany se od zákonné úpravy zásadně nemohou odchýlit, pokud to není zákonem výslovně připuštěno. To je rozdíl oproti úpravě tzv. relativních majetkových práv (tj. závazkového práva), které je naopak založeno na autonomii vůle stran a ve kterém platí, že strany si mohou ujednat cokoli, co není zákonem výslovně zakázáno.

Dědické právo je založeno na několika základních zásadách, deklarovaných důvodovou zprávou k občanskému zákoníku. V první řadě je to zásada zachování hodnot pro další generace. Druhá zásada je označena jako koncepce individualistického pojetí dědického práva. Je vykládána jako zásada, která preferuje přechod majetku na jednotlivce. Projevem této zásady je rozšíření skupin zákonných dědiců.

V úvodních ustanoveních o dědickém právu jsou definovány základní pojmy, s nimiž dědické právo pracuje. Dědické právo samo je právem na pozůstalost nebo na poměrný podíl z pozůstalosti. Termín pozůstalost označuje celé jmění zůstavitele, tedy souhrn jeho majetku a jeho dluhů. Do pozůstalosti zásadně nepatří práva a povinnosti vázané výlučně na osobu zůstavitele, ledaže byly jako dluhy uznány nebo uplatněny u soudu. V důsledku tohoto pravidla tak do dědictví patří také např. náhrada za bolestné, pokud byla ještě za zůstavitelova života uznána nebo zažalována.

Ten, komu náleží dědické právo, je dědic. Pozůstalost ve vztahu k dědici představuje jeho dědictví.

Vedle dědictví pracuje nový občanský zákoník také s pojmem odkaz, který předcházející občanský zákoník neznal (byť se běžně používal termín někomu něco „odkázat“). Odkaz nabývá odkazovník. Odkazem je určitá, konkrétní věc nebo jedna či několik věcí určitého druhu nebo určité právo. Odkazovník smrtí zůstavitele nabývá právo na vydání věci nebo na zřízení určitého práva. Odkazem tak může být např. konkrétní movitá věc nebo nemovitost, peníze nebo služebnost. V tom je rozdíl oproti dědictví – dědictví je vyjádřeno poměrným podílem k pozůstalosti (jmění zůstavitele). Odkazovník proto není dědicem.

Druhý rozdíl mezi odkazovníkem a dědicem je v procesní situaci. Dědici musí dědictví potvrdit soud. Právo na odkaz uplatňuje odkazovník přímo vůči dědici, tedy bez nutného potvrzení odkazu soudem nebo jiného soudního zásahu. Odkazem tak zůstavitel zřizuje odkazovníku pohledávku na vydání věci nebo na zřízení práva, kterou musí uplatnit u dědice, eventuálně u jiného odkazovníka.

Dědické tituly

Titulem pro dědictví je dědická smlouva, závěť nebo zákon. Tyto tituly mohou působit i vedle sebe, to znamená, že zůstavitel uzavře ohledně části svého jmění s dědici dědickou smlouvu, s částí bude disponovat závětí a zbývající část bude děděna podle zákona. To je velmi důležité, protože se nevyžaduje, aby ve svém projevu vůle týkající se pozůstalosti (v dědické smlouvě nebo závěti) zůstavitel naložil s celým svým jměním. Platnosti dědické smlouvy nebo závěti nebude na překážku, když bude existovat jmění zůstavitele, o kterém nebude rozhodnuto v žádném uvedeném titulu. Občanský zákoník podporuje myšlenku svobodné vůle zůstavitele, a proto i ve výčtu dědických titulů uvádí dědickou smlouvu i závěť před zákonem. Dědická smlouva je navíc zcela novým právním institutem, který předcházející občanský zákoník neznal. V praxi nicméně zůstane běžné, především pro standardně fungující rodiny, že lidé nebudou uvažovat o jiném pořízení pro případ smrti, protože jim bude zákonná posloupnost vyhovovat.

K dědickým titulům patří také dovětek, třebaže není ve výčtu dědických titulů v občanském zákoníku výslovně uveden. Jde o doplnění, dodatek k závěti (kodicil), který je tedy ze své podstaty chápán jako součást závěti.

Dědický nápad

Dědické právo vzniká až smrtí zůstavitele. Proto nemůže dědit ten, kdo zemřel před zůstavitelem nebo současně s ním. Tato zásada odpovídá i dosavadnímu právnímu pojetí, podle něhož dědic nabývá dědictví smrtí zůstavitele. Pokud tedy dědic zemře před zůstavitelem nebo současně s ním, nedědí. Pokud zemřel nejprve zůstavitel a libovolně krátkou dobu na to jeho dědic, má dědic své dědické právo zachováno a v případě jeho smrti tak přechází na jeho dědice.

Právě to, že dědické právo vzniká až smrtí zůstavitele, znemožňuje nakládání s dědickým právem dříve, než vznikne. Dědického práva se tak nelze předem vzdát, nelze jej převést na jiného, ani s ním nějak jinak naložit.

Dědic a odkazovník

Dědicem nebo odkazovníkem může být člověk i právnická osoba. Občanský zákoník nově umožňuje také to, aby zůstavitel určil dědicem nebo odkazovníkem právnickou osobu, která má teprve vzniknout. Nutnou podmínkou je, aby taková právnická osoba vznikla do jednoho roku od smrti zůstavitele. V praxi půjde nejčastěji patrně o nadace, které budou zřízeny závětí, ale může jít i o ostatní právnické osoby práva soukromého i práva veřejného.

Dědicem je osoba, která nabyde dědictví nebo dědický podíl – buď na základě pořízení zůstavitele pro případ smrti, tedy např. závětí nebo dědickou smlouvou, nebo na základě zákonné posloupnosti. Spolu s dědictvím nabývá dědic také odpovídající podíl na dluzích zůstavitele, které jsou součástí pozůstalosti. Odkazovník může nabýt odkaz jen na základě pořízení zůstavitele, zákonný odkaz neznáme. Odkazovník může odkaz nabýt „čistý“, tedy bez dluhů.

Dědická nezpůsobilost

Dědická nezpůsobilost vylučuje z dědického práva osobu, která se v důsledku svého činu stala nehodnou nabýt něco z dědictví. Pokud by dědila, odporovalo by to (v důsledku jejího jednání) zásadám spravedlnosti i obecné morálce. Odpovíme si na otázky, kdy může dědit ten, kdo se proti zůstaviteli dopustil trestného činu, nebo zda může dědit pozůstalý manžel, když v době úmrtí zůstavitele probíhalo rozvodové řízení.

Dědicem nebo odkazovníkem může být jen osoba, která je způsobilá být dědicem, která je hodna toho, aby dědictví (odkaz) nabyla. Z dědického práva je především vyloučen ten, kdo se dopustil činu povahy úmyslného trestného činu proti zůstaviteli nebo členu jeho rodiny (předku, potomku, manželovi nebo registrovanému partnerovi). Nedědí ani osoba, která se dopustila zavrženíhodného činu proti zůstavitelově poslední vůli. V praxi by se jednalo především o takovou osobu, která by zůstavitele donutila k projevu poslední vůle nebo by jej k němu lstivě svedla. Může jít o někoho, kdo naopak poslední vůli zůstavitele překazil, zatajil, zfalšoval, podvrhl nebo úmyslně zničil.

Při vymezení důvodu dědické nezpůsobilosti uvádí občanský zákoník tedy na prvním místě osobu, která se dopustila vůči zůstaviteli takového činu, který „má povahu“ úmyslného trestného činu. Zákon tak pamatuje na případy, kdy čin naplňující znaky skutkové podstaty úmyslného trestného činu vymezeného trestním zákoníkem, není trestným činem, např. proto, že pachatel není pro nedostatek svého věku trestně odpovědným. Stejné důsledky pak má spáchání takového činu proti osobám zůstaviteli nejbližším, tedy jeho manželovi, potomkovi nebo předkovi.

Druhou skupinu důvodů dědické nezpůsobilosti tvoří případy zavrženíhodného jednání proti zůstavitelově poslední vůli. Občanský zákoník pak uvádí demonstrativním výčtem základní případy takového zavrženíhodného jednání tak, jak jsou vymezeny shora. Zaznamenané případy, kdy lstí nebo pohrůžkou nějaká osoba donutila jinou k závěti, tak budou hodnoceny jako případ dědické nezpůsobilosti a taková osoba nebude moci dědit.

U obou shora popsaných skupin důvodů dědické nezpůsobilosti má zůstavitel možnost a právo dědici jeho zavrženíhodné jednání výslovně prominout. Pokud této možnosti zůstavitel využije a dědici jeho čin promine, stává se dědic znovu způsobilým dědicem. Důležité je, že toto prominutí musí být učiněno výslovně. Proto patrně nebude postačovat, když zůstavitel poté, co mu bylo prokazatelně známo jednání dědice, způsobující jeho dědickou nezpůsobilost, dědice uvede jako závětního dědice, aniž by jeho závěť nebo jiný projev vůle obsahoval výslovné odpuštění.

První dvě skupiny dědiců jsou vyloučeny z dědění ze závěti, na základě dědické smlouvy i na základě zákona. Další případ se vztahuje na dědění v zákonné posloupnosti. Jde o situaci, kdy v době smrti zůstavitele probíhá řízení o rozvod manželství, zahájené na návrh zůstavitele, a to v případě, že důvodem podání návrhu na rozvod manželství je domácí násilí, kterého se dědic jako manžel dopustil na zůstaviteli. Zákonodárce dovodil, že v takovém případě bylo manželství rozvráceno z důvodu na straně pozůstalého manžela, který se vůči zemřelému dopustil domácího násilí. Podáním návrhu na rozvod dal zůstavitel najevo, že manželství je pro něj nesnesitelné a chce jej ukončit. Jen proto, že soud o rozvodu manželství dosud pravomocně nerozhodl, není důvod, aby takovému manželovi přiznával zákon nárok na jeho zákonné dědické právo. Pokud by však zůstavitel pamatoval na manžela v poslední vůli nebo v závěti, nemá samotná skutečnost probíhajícího rozvodového řízení na dědění manžela vliv. V případě, že by však domácí násilí bylo právě takovým činem, kterého se pozůstalý manžel dopustil na zůstaviteli a který má povahu úmyslného trestného činu, vraceli bychom se zpět k první skupině důvodů dědické nezpůsobilosti a pozůstalý manžel by pak nemohl dědit ani na základě dědické smlouvy nebo na základě zákona. Ačkoli jindy může při zákonné dědické posloupnosti na místo vyloučeného dědice nastoupit jeho potomek, ačkoli jinak takové nástupnictví občanský zákoník zachovává. Vyloučení manžela ze zákonné dědické posloupnosti pro probíhající rozvodové řízení z důvodu domácího násilí, kterého se dopustil, znamená automaticky vyloučení z dědění také pro jeho potomky.

Je třeba si uvědomit, že důvodem dědické nezpůsobilosti je pouze takové rozvodové řízení, kdy návrh podal zůstavitel a kdy je návrh odůvodněn domácím násilím, jehož obětí zůstavitel byl. Pokud probíhá rozvodové řízení z jiných důvodů, nemá uvedené důsledky do zákonné dědické posloupnosti, a to ani tehdy, pokud je zcela zřejmé, že to byl právě pozůstalý manžel, který má na rozvratu manželství zásadní vinu (např. z důvodu nevěry, alkoholismu apod.). V takovém případě pozůstalý manžel dědickou způsobilost neztrácí. Nic však nebrání rozvádějícímu se manželovi, aby učinil pořízení pro případ smrti a druhého manžela z dědictví vyloučil – manžel totiž není tzv. nepominutelným dědicem a nepřísluší mu žádný povinný díl pozůstalosti.

Z podobných morálních důvodů jako manžela, který se dopouští domácího násilí, zákon vylučuje ze zákonné dědické posloupnosti v dědickém právu po dítěti jeho rodiče, který byl zbaven rodičovské odpovědnosti proto, že její výkon zneužíval nebo z vlastní viny závažným způsobem zanedbával. Toto ustanovení doplňuje obecnou úpravu dědické nezpůsobilosti z důvodu spáchání úmyslného trestného činu, protože jednání rodiče nemusí mít intenzitu trestného činu a přesto bude důvodem zbavení rodičovské odpovědnosti. Vyloučení takového rodiče ze zákonné dědické posloupnosti je logické, protože zbavení rodičovské odpovědnosti se týká nezletilých dětí. Pokud dítě nabyde následně svéprávnosti, může se rozhodnout, zda svého rodiče povolá za svého dědice ve svém pořízení pro případ smrti.

Při zákonné dědické posloupnosti nastupuje na místo dědicky nezpůsobilého dědice jeho potomek, a to i tehdy, pokud vyloučený dědic zůstavitele přežije.

Příklad

Situaci si můžeme vysvětlit na následujícím příkladu: otec (vdovec) má dvě děti, syna a dceru, každý z nich má také své dítě. Syn otce okradl – dopustil se vůči němu úmyslného trestného činu. Proto je syn dědicky nezpůsobilý. Otec zemřel bez pořízení pro případ smrti, a proto se po něm dědí podle zákonné posloupnosti. Polovinu pozůstalosti dědí dcera. Druhou polovinu pozůstalosti nemůže zdědit syn, protože je dědicky nezpůsobilý. Proto na jeho místo nastupuje jeho dítě, které dědí druhou polovinu pozůstalosti.

Autoři občanského zákoníku při této úpravě vycházeli z úvahy, že nezpůsobilost dědit musí ze zákona zasahovat jen tu osobu, které se důvody stanovené zákonem týkají. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku v této souvislosti poukazuje na to, že není spravedlivé trestat za chování předka jeho potomky. Znovu upozorňujeme, že to bude platit jen při zákonné posloupnosti. V rámci pořízení pro případ smrti je ponecháno na rozhodnutí zůstavitele, jak se rozhodne se svou pozůstalostí naložit.

2Zřeknutí se dědického práva, odmítnutí dědictví, vzdání se dědictví

Dědického práva nelze se dopředu vzdát, je však možné se jej zříci ještě za života zůstavitele. Po smrti zůstavitele může dědic dědictví odmítnout. Po smrti zůstavitele se může dědic svého dědického práva vzdát ve prospěch jiného dědice.

i.Zřeknutí se dědického práva

Zůstavitel a potencionální dědic mohou uzavřít smlouvu, kterou se dědic svého dědického práva zcela či zčásti zřekne.

V první kapitole jsme si vysvětlili, že není možné dopředu, tedy ještě před smrtí zůstavitele vzdát se dědictví. To znamená, že budoucí dědic nemůže platně učinit před smrtí zůstavitele jednostranné prohlášení, kterým se dědictví do budoucna vzdává. To však neznamená, že by se dědic nemohl svých dědických nároků zříci.

Občanský zákoník totiž nově dědici a zůstaviteli umožňuje, aby uzavřeli smlouvu, kterou se dědic dědictví zřekne (renunciace). Jedná se o skutečnou novinku, protože podle dosavadní úpravy měl sice dědic svobodnou vůli se rozhodnout, zda dědictví přijme či nikoli, ale až po smrti zůstavitele – teprve v rámci projednávání dědictví se dědic mohl rozhodnout, zda dědictví přijme nebo odmítne. Nový občanský zákoník celkem logicky umožňuje, aby ještě za života zůstavitele se dědic a zůstavitel dohodli na zřeknutí se dědictví. V praxi je to možné zejména v případě, kdy zůstavitel ještě za svého života daruje dědici dar, který by se jinak započetl na jeho povinný díl (viz kapitola 4) a chce dopředu předejít sporům s ostatními dědici.

Smlouva o zřeknutí se dědického práva se zásadně vztahuje také na potomky dědice, ledaže by bylo ujednáno něco jiného. Zásadně tedy platí, že místo dědice, který se dědictví zřekl, nedědí ani jeho potomci. Ve smlouvě mezi zůstavitelem a dědicem však může být ujednán opak, tedy právě to, že na místo dědice nastupují jeho potomci. Pokud je dědic tzv. nepominutelným dědicem (viz kapitola 4), vzdává se touto smlouvou dědictví jako celku, tedy včetně práva na povinný díl. Pokud by se však nepominutelný dědic zřekl jen práva na povinný díl, neznamená to automaticky, že by se zřekl práva na dědický podíl ze zákonné dědické posloupnosti. Zní to složitě, ale ustanovení je celkem praktické. Představme si případ, kdy má zůstavitel v úmyslu ve svém pořízení pro případ smrti rozhodnout o svém jmění tak, že nepominutelnému dědici (nepominutelným dědicům) nebude vyplácen povinný díl, tzn. dědici povolaní závětí nebo dědickou smlouvou obdrží pozůstalost, která nebude zatížena nárokem nepominutelných dědiců na výplatu povinného dílu. Pro tento případ tedy s nepominutelným dědicem uzavře smlouvu o zřeknutí se práva na povinný díl. Následně však zůstavitel zemře, aniž by závěť sepsal nebo aniž by uzavřel dědickou smlouvu. Dědici proto budou dědit podle zákonné dědické posloupnosti – a protože se nepominutelný dědic vzdal jen nároku na povinný díl, ale ne na dědický podíl ze zákonné posloupnosti, bude povolán za dědice a bude dědit příslušný podíl dle zákonné posloupnosti.

Byť tato skutečnost není výslovně v zákoně upravena, lze dovodit (a důvodová zpráva tak i stanoví), že je možné zříci se jen části dědictví nebo části povinného dílu. Stejně tak je možné, aby se dědic dědického práva zřekl za úplatu (odbytné) nebo jiné protiplnění.

Smlouvu o zřeknutí se dědického práva lze uzavřít také tak, že se dědic vzdá svého dědického práva ve prospěch jiné osoby. Není-li ve smlouvě ujednáno nic jiného, pak zřeknutí se dědického práva platí jen tehdy, pokud se daná osoba (obmyšlený) stane dědicem. Nestane-li se dědicem, např. z důvodu chybějící závěti, ke smlouvě o zřeknutí se dědického práva se nepřihlíží a dědic, který smlouvu uzavřel, může dědictví nabýt, pokud k tomu má zákonný titul.

Smlouva o zřeknutí se dědického práva vyžaduje formu veřejné listiny, to znamená, že o ní musí být sepsán notářský zápis. Pokud by ji však strany chtěly zrušit (resp. chtěly by zrušit i jen některá práva a povinnosti z ní vyplývající), postačuje dodržení písemné formy.

ii.Odmítnutí dědictví

Odmítnutí dědictví je jednostranné právní jednání dědice učiněné po smrti zůstavitele. Pokud dědic dědictví neodmítne, náleží mu dědické právo jako jeho vlastnictví.

Dědic není zásadně povinen dědictví přijmout. Ve shodě s dosavadní úpravou dává dědici nový občanský zákoník právo, aby dědictví po smrti zůstavitele odmítl. Pokud by však měl dědic dědictví nabýt na základě dědické smlouvy, jednalo by se tedy o tzv. smluvního dědice (viz kapitola 8), může odmítnutí dědictví dědická smlouva vyloučit. Jinak má dědic zcela volnou možnost rozhodnout se, zda dědictví přijme nebo odmítne. Právo dědice svobodně se rozhodnout, že dědictví odmítá, je významné z důvodu zásady univerzální sukcese dědiců, na které přecházejí zůstavitelovy dluhy. Vyvázat se z těchto dluhů bude moci dědic nyní jen tak, že dědictví odmítne.

V dědickém řízení může být dědic zastoupen zmocněncem na základě plné moci. Zmocněnec pak může jménem dědice prohlásit, že dědictví odmítá nebo neodmítá, nebo že dědictví přijímá za podmínky, že je k tomu dle plné moci výslovně oprávněn – tzn. v plné moci musí být výslovně uvedeno, že zmocněnec je zmocněn také k prohlášení o odmítnutí, neodmítnutí nebo o přijetí dědictví.

Na dědice, který dědictví odmítl, se hledí tak, jako by dědictví nikdy nenabyl. Prohlášení o odmítnutí dědictví (stejně tak, jako prohlášení o neodmítnutí nebo přijetí dědictví) je konečné a neodvolatelné. Dědic si své prohlášení nemůže později rozmyslet. K takovému projevu vůle dědice, kterým by odvolal své prohlášení, že dědictví odmítá, nebo neodmítá, anebo že dědictví přijímá, se nepřihlíží.

K účinnosti odmítnutí dědictví se vyžaduje výslovné prohlášení dědice učiněné vůči soudu, který dědictví projednává. Dědic může dědictví odmítnout jen v zákonné lhůtě. Tato lhůta činí jeden měsíc ode dne, kdy dědice vyrozuměl soud o jeho právu odmítnout dědictví a o následcích odmítnutí. V případě, že jde o dědice s jediným bydlištěm v zahraničí, prodlužuje se zákonná lhůta na tři měsíce. Soud může z důležitých důvodů zákonnou lhůtu prodloužit. Pokud lhůta k odmítnutí dědictví uplyne marně, tedy bez jednání dědice, právo odmítnout dědictví zaniká. To znamená, že dědic ztrácí právo dědictví odmítnout a nabývá jej včetně dluhů zůstavitele.

Pokud dědic sám před uplynutím lhůty pro odmítnutí dědictví zemře, přechází jeho právo dědictví odmítnout na jeho dědice. Je pak zcela logické a spravedlivé, že lhůta pro odmítnutí dědictví dědici tohoto dědice neuplyne dříve, než tomuto druhému dědici uplyne lhůta pro odmítnutí dědictví po předchozím dědici. Přitom se druhý dědic může rozhodnout také tak, že dědictví po prvním zůstaviteli odmítne a dědictví po druhém zůstaviteli (předchozím dědici prvního zůstavitele) přijme, nebo naopak. Může samozřejmě i obě dědictví odmítnout nebo obě dědictví přijmout.

Zatímco u zřeknutí se dědictví zákon připouští, aby se zřeknutí vztahovalo jen na část dědictví, u odmítnutí dědictví to už možné není. Dědictví je možné odmítnout jen jako celek. Odmítnutí dědictví pod podmínkou (např. ve formě „odmítám dědictví, pokud se zjistí, že je předlužené“) nebo s výhradou nebo jen zčásti, je neplatné.

Odmítnout dědictví nelze platně ani poté, kdy dal dědic svým chováním najevo, že chce dědictví přijmout. Takovým chováním bude nejčastěji případ, kdy se dědic fakticky ujal pozůstalosti, např. začal užívat věci náležející do pozůstalosti.

iii.Vzdání se dědictví

Vzdání se dědictví je projevem vůle dědice, kterým se vzdá svého dědického podílu ve prospěch jiného dědice. K účinnosti vzdání se dědictví se vyžaduje také přijetí uvolněného dědictví ze strany obmyšleného dědice.

Podmínkou toho, aby se dědic mohl vzdát svého dědictví ve prospěch jiného dědice, je skutečnost, že dědictví neodmítl. Pokud dědic předem dědictví výslovně odmítl, hledí se na něj tak, jako by dědictví nikdy nenabyl – a proto se svým dědickým podílem už nemůže nijak disponovat a nemůže se jej ani vzdát ve prospěch jiného dědice. Uvedli jsme, že dědici, který dědictví neodmítl, náleží dědické právo jako jeho vlastnictví – a důsledkem této skutečnosti, kterou občanský zákoník výslovně zakotvuje, je možnost s tímto dědickým právem disponovat.

V současné praxi, na kterou upozorňuje i důvodová zpráva, dochází při odmítnutí dědictví k tomu, že za dědice automaticky nastupují jeho potomci. To s sebou může přinášet komplikace, např. v případě, že tito potomci jsou ještě nezletilí. Proto nový občanský zákoník umožňuje to, aby se dědic svého dědického práva vzdal ve prospěch jiného dědice. Bude to praktické zejména při dědění v zákonné posloupnosti, kdy se např. děti zůstavitele vzdají svého dědictví ve prospěch pozůstalého rodiče nebo ve prospěch jednoho ze sourozenců. Pokud se dědictví vzdá nepominutelný dědic, vzdává se tím i práva na povinný díl, a to nejen za sebe, ale také s účinností pro své potomky.

Prohlášení o vzdání se dědictví ve prospěch jiného dědice musí dědic učinit před soudem v řízení o dědictví. Dědic se může svého dědictví vzdát také ve prospěch více jiných dědiců (např. v popisovaném případě by se mohl pozůstalý rodič naopak vzdát svého dědictví ve prospěch pozůstalých dětí). V takovém případě se uvolněný dědický podíl rozdělí mezi tyto dědice dle společné dohody všech dědiců a není-li takové dohody, rozdělí se poměrně.

K přijetí uvolněného dědického podílu dědice, který se svého dědictví vzdal, se vyžaduje také souhlas přijímajícího dědice. V takovém případě se v dědickém řízení postupuje jako v případě zcizení dědictví (blíže viz kapitola 11). Pokud dědic, v jehož prospěch se jiný dědic svého dědictví vzdal, nesouhlasí s nabytím uvolněného dědictví, k vzdání se dědictví se nepřihlíží. Znamená to, že dědic, který se chtěl svého dědictví vzdát, zůstává dědicem se všemi právy a povinnostmi z toho vyplývajícími.

Vzdát se dědictví může dědic, který má dědictví nabýt ze zákonné posloupnosti, ale také dědic, který jej má nabýt na základě pořízení zůstavitele pro případ smrti (závětní nebo smluvní dědic). Pokud by se však dědictví měl vzdát dědic, který byl na základě zůstavitelovy poslední vůle obtížen příkazem, nařízením odkazu nebo jiným opatřením, které může splnit jen on sám osobně, nezbavuje jej vzdání se dědictví povinnosti uložené opatření splnit.

V souvislosti se vzdáním se dědictví upozorňuje důvodová zpráva na možné chování nepoctivého dědice, který se dědictví vzdá s cílem zkrátit své věřitele (kteří by se jinak mohli uspokojit ze zděděného majetku). Pro tento případ mají dědicovi věřitelé právo namítnout tzv. relativní neúčinnost právního jednání dědice – dlužníka a při splnění zákonných podmínek požadovat uspokojení své pohledávky z majetku, který by jinak na dlužníka jako dědictví připadl.

3Dědění ze zákona, dědické třídy

Občanský zákoník zcela záměrně řadí dědické tituly podle právní síly. Na prvním místě proto uvádí dědickou smlouvu, na druhém závěť a teprve na třetím dědění ze zákona. My jsme zvolili opačný postup, kdy nejprve budeme rozebírat otázky zákonné posloupnosti. Je tomu tak proto, že na zákonnou posloupnost navazuje problematika nepominutelných dědiců, povinného dílu apod., která omezuje autonomii zůstavitelovy vůle při pořízení pro případ smrti. Zákonná posloupnost se použije nejen v případě, kdy zůstavitel zemře bez pořízení pro případ smrti, ale také v případě, kdy svou dědickou smlouvou, závětí a ostatními pořízeními pro případ smrti neřeší celou pozůstalost.

Zákonná dědická posloupnost se tedy týká té části pozůstalosti, která není řešena dědickou smlouvou ani závětí. Pokud by zůstavitel zemřel bez dědické smlouvy, závěti i odkazu, přecházela by na dědice v zákonné posloupnosti celá pozůstalost.

I v případě, že zůstavitel učiní závěť a učiní v ní kromě povolání závětních dědiců také odkazy (blíže viz kapitola 9), může se stát, že závětní dědic nebude chtít nebo moci dědit. To, kdo se stal odkazovníkem, pak může mít vliv i na dědění v zákonné posloupnosti – pokud totiž zůstavitel zemřel bez zanechání zákonných dědiců nebo pokud zákonný dědic dědictví nenabude (např. se jej zřekl, vzdal nebo dědictví odmítl) stávají se dědici právě odkazovníci. Pokud je více odkazovníků, dělí se mezi ně pozůstalost podle poměru hodnoty jejich odkazů. Pokud by došlo k této situaci, budou uvedené osoby mít dvojí postavení (s odlišnou odpovědností za zůstavitelovy dluhy) – ve vztahu k odkazům budou odkazovníky a ve vztahu k ostatní pozůstalosti budou považováni za dědice.

Pokud by někdo nabyl dědictví v zákonné posloupnosti proto, že dědic (případně ani náhradník) povolaný dědickou smlouvou nebo závětí dědit nechtěl nebo nemohl (odmítl dědictví, zemřel dříve než zůstavitel apod.), musí tento zákonný dědic splnit ostatní nařízení zůstavitele – tedy taková nařízení, která by jinak musel splnit dědic povolaný dědickou smlouvou nebo závětí.

Pokud dědictví nenabude žádný dědic ani podle zákonné posloupnosti, připadá dědictví shodně jako podle dosavadní úpravy státu. Konstruuje se fikce, že stát je v takovém případě zákonným dědicem. Tzn. opouští se dosavadní konstrukce tzv. odúmrti. Na rozdíl od ostatních zákonných dědiců stát nemá právo v takovém případě odmítnout dědictví. Nepoužije se rovněž pravidlo o odkazu, které se jinak na zákonné dědice vztahuje – v případě, že v pořízení pro případ smrti zůstavitel přikáže, že některý dědic nemá dědit určitou věc (tj. jakýsi obrácený, negativní odkaz), platí, že tato věc připadá jako odkaz zákonnému dědici. Toto pravidlo se tedy použije pouze na zákonné dědice v první až šesté třídě, případně odkazovníky (není-li dědiců v zákonné posloupnosti), ale nikoli na stát.

Ve srovnání s dosavadním občanským zákoníkem přináší nový občanský zákoník velmi výrazné rozšíření dědických tříd a s tím spojených příbuzenských stupňů dědiců, kteří připadají v úvahu jako dědici v zákonné posloupnosti. Je tomu tak proto, že je upřednostněno dědění vzdálenějších příbuzných před tím, aby dědictví nabyl stát.

Pro rozhodnutí, kdo dědí v zákonné posloupnosti, je rozhodující zařazení dědiců do tzv. tříd s tím, že platí, že nejprve dědí dědicové v číselně nejnižší třídě a není-li jich, tak teprve přicházejí v úvahu dědicové v číselně vyšší třídě. Výjimkou je manžel zůstavitele, který dědí jak v první, tak také ve druhé třídě (ale nemůže sám dědit v první třídě) a osoby, které žijí se zůstavitelem ve společné domácnosti, které dědí ve druhé a třetí třídě (a nemohou samostatně dědit v druhé třídě).

V první dědické třídě dědí zůstavitelovy děti a jeho manžel, a to každý stejným dílem. Pokud některé ze zůstavitelových dětí nedědí, nabývají jeho dědický podíl stejným dílem jeho děti, případně další vzdálenější potomci.

Příklad

Zemře-li ženatý muž, který má dvě děti, dědí tedy v první třídě jeho manželka a obě děti, a to každý rovným dílem. Pokud např. jedno z dětí zemřelo dříve než otec a samo mělo dvě děti, dědí v popsaném případě jednu třetinu manželka, jednu třetinu dítě zůstavitele a po jedné šestině každý z vnuků po zemřelém dítěti.

Pozn.: U manželů, kteří mají zákonný majetkový režim a tudíž majetek ve společném jmění manželů, bude shodně jako podle dosavadní úpravy nutné nejprve vypořádat společné jmění manželů a jako pozůstalost bude projednávána jen ta část majetku, která by náležela zemřelému zůstaviteli. Pozůstalý manžel má nárok na svůj podíl z vypořádání společného jmění manželů a následně, dědí-li se v zákonné posloupnosti, právo na odpovídající dědický podíl.

Ve druhé třídě dědiců se dědí v případě, že nedědí žádný ze zůstavitelových potomků. Manžel zůstavitele tedy sám v první třídě dědiců dědit nemůže. Pokud nedědí žádný z potomků zůstavitele, dědí v druhé třídě manžel zůstavitele, rodiče zůstavitele a ti, kteří žili se zůstavitelem nejméně po dobu jednoho roku před jeho smrtí ve společné domácnosti a kteří z tohoto důvodu pečovali o společnou domácnost nebo byli odkázáni výživou na zůstavitele. Dědici druhé třídy dědí stejným dílem, ale současně tak, aby manžel zdědil nejméně polovinu pozůstalosti.

Příklad

Pokud zemře ženatý muž, který nemá žádné potomky, už nemá rodiče, ale žije s manželkou a jejím dítětem ve společné domácnosti (nejméně 1 rok před smrtí)a toto dítě se buď podílí na péči o společnou domácnost, nebo je naopak nezletilé a bylo odkázáno výživou na zůstavitele, dědila by v popsaném případě manželka a toto dítě, a to každý jednou polovinou. Pokud by zemřel ženatý muž se žijícími rodiči, bez potomků a bez dalších osob ve společné domácnosti, dědila by jednu polovinu manželka a po jedné čtvrtině každý z rodičů.

Je zapotřebí si uvědomit, že nesezdaný partner může po svém partnerovi dědit v zákonné posloupnosti jen za situace, kdy zůstavitel nemá žádné potomky a jen za podmínky, že žil se zůstavitelem alespoň jeden rok před smrtí ve společné domácnosti. Pokud by měl takový zůstavitel alespoň jednoho potomka a zemřel by bez pořízení pro případ smrti, nemohl by jeho nesezdaný partner nic zdědit, a to ani v případě, že by jejich soužití trvalo léta. V takových případech je tedy obzvláště důležité nespoléhat jen na zákonnou dědickou posloupnost, ale zamyslet se také nad pořízením pro případ smrti.

Otázkou je, jak se bude přistupovat k registrovaným partnerům. Dědické právo je zařazeno do části třetí občanského zákoníku (pod tzv. absolutní majetková práva). V závěrečných ustanoveních občanského zákoníku je pak stručně stanoveno, že ustanovení části první, třetí a čtvrté o manželství a o právech a povinnostech manželů platí obdobně pro registrované partnerství a pro práva a povinnosti registrovaných partnerů. V případě, že bychom toto stručné ustanovení vztáhli absolutně na dědické právo, znamenalo by to, že registrovaný partner bude z hlediska nabytí dědictví v zákonné posloupnosti (ale také dále pro poskytnutí ochrany po smrti partnera) považován za manžela zůstavitele se všemi důsledky z toho plynoucími – např. by se jinak počítal povinný díl nepominutelným dědicům. Zastáváme názor, že by bylo spravedlivé vykládat občanský zákoník ve prospěch ochrany registrovaného partnerství, nicméně z důvodu právní jistoty zúčastněných bychom nejméně do doby, než celou záležitost judikatura uspokojivě vyloží, doporučovali chránit dědictví registrovaného partnera pořízením pro případ smrti.

Přitom z důvodové zprávy vyplývá, že samotná otázka zařazení spolu žijících osob mezi zákonné dědice byla předmětem diskuse. Nakonec se autoři nového občanského zákoníku rozhodli zákonné dědické právo těchto osob zachovat, mimo jiné i proto, že neformální soužití jsou velmi častá, osoby spolu žijící se často zasloužily o majetek zůstavitele, který je součástí pozůstalosti, a není důvodu, proč by byli sankcionováni za rozhodnutí, že svému svazku nedaly formální vyjádření. Tím spíše je pak na místě otázka, z jakého důvodu nerespektovat v zákonné dědické posloupnosti registrovaných partnerů, kteří naopak před neformálním svazkem dali přednost svazku formálnímu, což vyjádřili právě svým registrovaným partnerstvím, a skutečně je pro oblast dědického práva postavit na roveň manželům.

Osoby, které se zůstavitelem žily ve společné domácnosti alespoň jeden rok před jeho úmrtím, nemohou samy dědit ve druhé dědické třídě. Pokud nedědí manžel ani rodiče zůstavitele, přichází na řadu třetí dědická třída. V té dědí stejným dílem zůstavitelovi sourozenci a právě ti, kteří s ním žili nejméně po dobu jednoho roku před smrtí ve společné domácnosti a kteří z tohoto důvodu pečovali o společnou domácnost nebo byli odkázáni výživou na zůstavitele. Pokud by ve třetí třídě nedědil některý ze zůstavitelových sourozenců, dědí místo něj v této třídě jeho dědický podíl stejným dílem jeho děti, tedy synovci či neteře zůstavitele.

Příklad

Opět si můžeme situaci ukázat na příkladu. Zůstavitel měl bratra a sestru a žil s nesezdanou partnerkou ve společné domácnosti déle než jeden rok před úmrtím. Bratr zůstavitele měl tři syny a zemřel dříve než zůstavitel sám. Zůstavitel sám neměl potomky a jeho rodiče zemřeli dříve než zůstavitel. V daném případě se tedy bude dědit v zákonné posloupnosti ve třetí třídě. Třetinu pozůstalosti zdědí partnerka zůstavitele, třetinu jeho sestra a poslední třetinu rovným dílem zůstavitelovi synovci z bratrovy strany, tedy každý z nich jednu devítinu pozůstalosti. Až ve třetí dědické třídě by eventuálně mohly dědit výlučně osoby, které žijí se zůstavitelem déle než rok ve společné domácnosti, a to za předpokladu, že by po zůstaviteli nedědili jeho sourozenci ani synovci nebo neteře.

Pokud nemůže žádný dědic dědit ve třetí třídě, dědí ve čtvrté třídě zůstavitelovi prarodiče, a to stejným dílem. Pokud by tedy zůstavitel měl všechny čtyři prarodiče, dědil by každý z nich jednu čtvrtinu, pokud by jich bylo méně, dělila by se pozůstalost mezi ně rovným dílem – uvolněný podíl prarodiče, který by nedědil, by se tak dělil mezi ostatní dědící prarodiče.

Zákonná dědická posloupnost v páté třídě dědiců připadá v úvahu pro případ, že nedědí nikdo ani ve čtvrté třídě. V páté třídě dědí prarodiče zůstavitelových rodičů a pozůstalost se mezi ně rozděluje trochu složitěji. Polovina dědictví totiž připadá prarodičům zůstavitelova otce, druhá polovina dědictví připadá prarodičům matky. Obě dvojice prarodičů se pak dělí rovným dílem o polovinu, která na ně připadá. V páté třídě tedy dědí prababičky a pradědečkové zůstavitele a dědictví se mezi ně rozdělí na osminy. Pokud by některý z dvojice prarodičů nedědil, připadá jeho osmina dědictví druhému členu dvojice. Pokud nedědí žádný z příslušné dvojice, připadne uvolněná čtvrtina druhé dvojici prarodičů z takée strany. Pokud nedědí nikdo z prarodičů ze strany jednoho rodiče, připadá dědictví prarodičům ze strany druhého rodiče. Tito prarodiče dědí uvolněnou polovinu ve stejném poměru, v jakém se mezi ně dělí jejich polovina dědictví.

Pokud by nedědil žádný z prarodičů, přichází na řadu šestá třída dědiců. V té dědí vnuci zůstavitele a děti prarodičů (strýcové a tety) zůstavitele, každý stejným dílem. Pokud nedědí některé z dětí prarodičů, dědí jeho děti (tedy bratranci či sestřenice zůstavitele).

Pokud je někdo se zůstavitelem příbuzný více než z jedné strany, má z každé strany dědické právo, které by mu náleželo jako příbuznému z této strany. K tomu by mohlo dojít např. v případě, že by se vzaly sourozenecké páry, tj. dva bratři by si vzali dvě sestry. Pokud by byl zůstavitel synem jednoho z takových párů, byl by druhý pár jeho strýcem a tetou z otcovy i matčiny strany. Takto může v praxi docházet k různému překrývání příbuzenských vztahů z otcovy a matčiny strany, a proto občanský zákoník pamatuje i na tuto situaci.

4Právo na povinný díl a nepominutelný dědic

Nepominutelnými dědici jsou dědici z první třídy dědiců, a to děti zůstavitele, a pokud nedědí, tak jejich potomci. Zákon pak stanoví, jakého dědického podílu se musí nejméně dostat těmto nepominutelným dědicům (s rozdílem mezi nezletilé a zletilé dědice), tedy jaký musí tyto osoby dostat tzv. povinný díl. Pokud by zůstavitel nechtěl nepominutelným dědicům zanechat ani jejich povinný díl, musel by je vydědit.

Pokud tedy nejsou dány důvody vydědění, resp. zůstavitel neučiní formální kroky k vydědění svých nepominutelných dědiců, a současně tito dědici mohou dědictví skutečně nabýt, tj. nejsou dědicky nezpůsobilí ani se nezřekli svého dědického práva, musí nepominutelní dědici dostat svůj povinný díl.

Nepominutelný dědic

Nepominutelnými dědici jsou v první řadě děti zůstavitele. Pokud děti zůstavitele z jakéhokoli důvodu nedědí, stávají se nepominutelnými dědici namísto nich jejich potomci.

Povinný díl

Povinný díl nezletilého nepominutelného dědice činí alespoň tři čtvrtiny jeho zákonného dědického podílu. To je rozdíl oproti dosavadní úpravě, která vyžadovala, aby se nezletilému nepominutelnému dědici dostal celý zákonný dědický podíl. Pokud je nepominutelný dědic zletilý, musí z dědictví získat alespoň čtvrtinu svého zákonného podílu. Opět jde o snížení nároku proti dosavadní úpravě, kdy musel zletilý nepominutelný dědic dostat alespoň polovinu svého zákonného dědického podílu.

Občanský zákoník ponechává na vůli zůstavitele, v jaké podobě povinný díl nepominutelnému dědici zanechá. Povinný díl může být tedy zůstaven v podobě dědického podílu nebo odkazu, ale v každém případě může zůstat nepominutelnému dědici zcela nezatížen. K nařízením zůstavitele, která by omezovala povinný díl, se proto nepřihlíží.

V závěti by tak měl zůstavitel dbát na to, aby se nepominutelnému dědici dostalo ze závěti alespoň tolik, kolik činí jeho povinný díl, a to ve formě dědického podílu nebo odkazu. To, co bylo takto nepominutelnému dědici ponecháno, nesmí být zatíženo podmínkami, příkazy nebo jinými omezeními. Přesto se v praxi nevyhneme situacím, kdy závěť nebude uvedené pravidlo respektovat. Tak tomu bude např. v případě, že zůstavitel v závěti přenechá dědici dědický podíl, ale zatíží ho omezeními. Pak musí v závěti uložit nepominutelnému dědici, aby se rozhodl, zda převezme dědický podíl s omezeními, které vyplývají ze závěti, nebo zda bude požadovat vydání povinného dílu.

Pokud by závětí zůstavitel neponechal nepominutelnému dědici právo volby, zda převezme dědický podíl s omezeními nebo zda bude požadovat vydání povinného dílu, pak se zůstavitelova omezení a nařízení mohou vztahovat jen na tu část jeho dědického podílu, která povinný díl přesahuje. Takové omezení však neplatí v případě, že nepominutelný dědic zemřel před zůstavitelem nebo pokud z jiného důvodu nedědí. Je to logické, protože se jedná o omezení na ochranu nepominutelného dědice a pozbývá významu, pokud tento dědic nedědí.

V praxi se budeme nepochybně setkávat i s případy, kdy závětí nepovolá zůstavitel nepominutelného dědice vůbec. Dosud platilo pravidlo, že v této části byla závěť neplatná. To se dnes už neuplatní. Závěť bude platná a pozůstalost připadne závětním dědicům tak, jak je zůstavitel závětí povolal. Dědic bude mít právo na vyplacení povinného dílu proti závětním dědicům. Závětní dědicové však mohou dědictví odmítnout a tím se této povinnosti ve vztahu k nepominutelnému dědici zprostit.

Nic nebrání tomu, aby se i nepominutelný dědic svého dědictví nebo povinného dílu zřekl. Takový nepominutelný dědic právo na povinný díl ztrácí. Stejně na tom bude nepominutelný dědic, který je nezpůsobilý dědit, nebo ten, který byl zůstavitelem vyděděn. Při výpočtu povinných dílů ostatních dědiců se však na něj díváme tak, jako by z dědického práva vyloučen nebyl. Je to proto, že povinné díly nepominutelných dědiců jsou dány s konečnou platností a u žádného z nich nemůže povinný díl narůstat jen proto, že jiný nepominutelný dědic nedědí. Pokud tedy měl zůstavitel tři zletilé děti a manželku, byl by zákonný podíl každého z dědiců (v první třídě dědiců) jedna čtvrtina pozůstalosti. Manželka není nepominutelným dědicem, každé z dětí však ano. V popsaném případě by povinný díl každého z dětí činil jednu šestnáctinu pozůstalosti (čtvrtinu zákonného dědického podílu). Pokud by se jedno z dětí dědictví zřeklo, nemělo by to vliv na povinné díly obou dalších dětí zůstavitele, tj. ty by zůstaly ve výši jedné šestnáctiny.

Důvodová zpráva k této situaci uvádí, že by žádný ze zůstavitelových nepominutelných dědiců neměl mít enormní zájem na tom, aby zůstavitel některého z nich vydědil a v důsledku toho by se zvýšil povinný díl ostatních nepominutelných dědiců – to by dle autora občanského zákoníku mohlo vést k nesoudržnosti rodiny.

Ochrana nepominutelného dědice

Ochrana nepominutelného dědice spočívá v tom, že má právo na povinný díl. Pokud by byl v důsledku rozdělení pozůstalosti mezi závětní dědice zkrácen na čisté hodnotě povinného dílu, má právo na jeho doplnění.

V praxi může dojít k různým situacím a jen u některých z nich přichází v úvahu ochrana nepominutelného dědice a uplatnění jeho práva na povinný díl. Především může zůstavitel zemřít bez pořízení pro případ smrti. V takovém případě nastupují dědici podle zákonné posloupnosti a nepominutelný dědic obdrží svůj zákonný dědický podíl. Další variantou je, že nepominutelný dědic bude vyděděn, aniž by zůstavitel pořídil závěť nebo uzavřel dědickou smlouvu. Pokud bude vyděděn platně, nedědí a nemá tedy ani právo na povinný díl. Pokud bude vyděděn neplatně, nastupuje jako dědic podle zákonné posloupnosti. Teprve v případě, že zůstavitel učiní pořízení pro případ smrti a opomene v něm nepominutelného dědice, získává nepominutelný dědic právo na povinný díl.

Už jsme uvedli, že zůstavitel může nepominutelnému dědici jeho povinný díl přenechat určením dědického podílu nebo odkazu v pořízení pro případ smrti. Může však dojít k tomu, že zůstavitel ve svém pořízení pro případ smrti na nepominutelného dědice nebude pamatovat – pomine jej zcela nebo zčásti. Může jej především vydědit (blíže viz kapitola 10). Opominout jej však může i tím, že v pořízení pro případ smrti povolá jiné dědice – v takovém případě jde o nezákonné opomenutí. Pro případ nezákonného opomenutí, stejně jako pro případ neplatného vydědění, dává občanský zákoník nepominutelnému dědici právo na vyplacení peněžní částky ve výši hodnoty jeho povinného dílu. Toto právo uplatní nepominutelný dědic vůči dědicům a odkazovníkům.

Je však třeba si uvědomit, že stejné účinky jako vydědění má také opomenutí dědice, pokud je zjevné, že k opomenutí nedošlo pouhým omylem a pokud jsou jinak u tohoto dědice dány zákonné důvody vydědění. To je velmi významné. Pokud zůstavitel dědice, kterého by mohl platně vydědit, zjevně úmyslně opomene v závěti, je jeho pořízení pro případ smrti chápáno jako výslovný projev vůle zůstavitele, aby tento opomenutý (preterovaný) dědic nedědil. Občanský zákoník tak umožňuje, aby došlo k vydědění mlčky. V takovém případě je pak na dědicích povolaných pořízením zůstavitele pro případ smrti, aby se rozhodli, zda takovému dědici přiznají povinný díl, nebo zda budou prokazovat, že u tohoto dědice jsou dány důvody vydědění a vyloučí jej z dědění.

K opomenutí nepominutelného dědice v pořízení pro případ smrti může dojít také z omylu zůstavitele. Může se stát, že zůstavitel nevěděl o potomkovi svého dítěte nebo že se mylně domníval, že některý jeho dědic už nežije. V takovém případě má samozřejmě preterovaný dědic na svůj povinný díl právo a o vydědění mlčky se nejedná. Důkazní břemeno ohledně prokázání toho, že o existenci nepominutelného dědice zůstavitel nevěděl, nese tento dědic. Jedná se o opačnou situaci oproti předchozímu popisovanému případu. V prvním případě zůstavitel o existenci nepominutelného dědice věděl, ale záměrně jej opominul (a je dovozeno, že důvodem opomenutí byly zákonné důvody vydědění). Důvody vydědění potom musí prokázat ostatní dědici. V druhém případě zůstavitel o existenci nepominutelného dědice nevěděl, a proto na něj nemohl ani vzít ohled ve svém pořízení pro případ smrti. Důkazní břemeno v tomto případě nese preterovaný dědic.

Je zcela zřejmé, že v praxi mohou výše popsané důsledky úmyslného či neúmyslného opomenutí nepominutelného dědice činit potíže. V případě, že se nepominutelný dědic nedopustil žádného jednání, které by bylo důvodem vydědění, bude situace jednodušší – i když by byl takový dědic opomenut v pořízení pro případ smrti zůstavitelem úmyslně, nemohlo by toto opomenutí mít důsledky vydědění – prostě proto, že k vydědění tohoto dědice nebyl důvod. Horší to bude v případě nepominutelného dědice, u něhož by mohly důvody vydědění nastat – např. závětní dědicové budou tvrdit, že tento dědic neprojevoval o zůstavitele opravdový zájem, jaký by projevovat měl. Pak bude muset být v první řadě posouzeno, zda skutečně bylo zjevným úmyslem zůstavitele opomenout nepominutelného dědice v závěti nebo zda na něj prostě zapomněl, případně nevěděl, že daná osoba je nepominutelným dědicem. Je přitom třeba vzít v úvahu, že úmysl je zcela subjektivní kategorií. Zůstavitel jednající v úmyslu pak tedy musí vědět, že nepominutelný dědic nezíská žádný majetek z pozůstalosti a musí tento následek rovněž chtít, a tuto svou vůli zcela zjevně také projevit. Teprve poté, kdy bude posouzeno, že zůstavitel měl skutečně zjevný úmysl dědice opomenout z důvodů, pro které by jej mohl vydědit, bude se zkoumat, zda jsou u nepominutelného dědice dány důvody vydědění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový občanský zákoník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.