Vášeň a rozum

Láska v době libertinů

Boyer d’Argens

Choderlos de Laclos

Vivant Denon

PROSTOR

Vášeň a rozum

Láska v době libertinů

Boyer d’Argens

Choderlos de Laclos

Vivant Denon

přeložili

Miroslav Petříček a Martin Pokorný

© PROSTOR, 2008

Translation © Miroslav Petříček, Martin Pokorný, 2008

Afterword © Miroslav Petříček, 2008

ISBN 978-80-7260-193-6

Obsah

Boyer d’Argens

Tereza filozof čili pamětní spis k příběhu otce Dirraga a slečny Eradice

Část první

Část druhá – Příběh paní Bois-Laurierové

Choderlos de Laclos

O ženách a jejich výchově

1. O ženách a o účelu celého pojednání

2. O ženě vprostřed přírody

3. O dětství

4. Pokračování téže otázky

5. O dospívání

6. O dospělosti

7. O stáří a smrti

8. Zamyšlení nad dosavadním výkladem

9. Zvážení důvodů uváděných proti přirozenému stavu

10. O prvních účincích společnosti

11. O kráse

12. O zkrášlování

Vivant Denon

Není zítřku

Miroslav Petříček

Rub a líc velkého století (Doslov)

Ediční poznámka

Publikace vychází v rámci výzkumného záměru

MSM0021620824 Základy moderního světa

v zrcadle literatury a filozofie řešeného na FF UK.

Boyer d’Argens

Tereza filozof čili pamětní spis k příběhu
otce Dirraga a slečny Eradice

(1748)

přeložil Miroslav Petříček

Jean-Baptiste de Boyer, markýz d’Argens

(1704–1771)

V roce 1731 otřásl Francií skandál, když vyšlo najevo, že jezuita Jean-Baptiste Girard zneužíval v Toulonu svou dvacetiletou kajícnici Marii-Cathérine Cadièreovou. Byl však po dlouhém procesu zproštěn viny a dívka byla svěřena do péče matky. Aféra byla široce komentována v tisku, vyšlo i několik pamfletů a satir převážně ze strany odpůrců jezuitů a veršem se jí dotkl i Voltaire. Roku 1748 vyšel bez uvedení jména autora román Tereza filozof, v němž bylo za průhlednými anagramy snadné rozpoznat aktéry tohoto skandálu (Girard-Dirrag, Cadière-Eradice). Vydali jej tiskaři Joly a Boscheron. Kniha byla zřejmě vytištěna v Liège, archy tajně dopraveny do Paříže, kde byly doplněny rytinami a svázány. Nelze však vyloučit ani to, že Tereza filozof kolovala mezi čtenáři již dříve jako rukopis. Největší literární záhadou je však identita jejího autora. Původně byl za něj považován Arles de Montigny, jenž však pouze prostředkoval její vytištění, byla připisována i Diderotovi, avšak jako nejpravděpodobnější původce románu se zdá být Jean-Baptiste de Boyer, markýz d’Argens, voják, který po pádu z koně utrpěl vážné zranění, opustil vojenskou službu a věnoval se literatuře. Byl velmi vzdělaný, četl volnomyšlenkáře 17. století, obdivoval Montaigne, Gassendiho i Descarta a byl autorem nejen učených spisů, například Kabalistických listů z roku 1769, ale i četných románů. Friedrich II. jej později povolal do Berlína, kde se věnoval reorganizaci Akademie a předsedal sekci krásné literatury. Jakkoli však Tereza filozof vykazuje jisté podobnosti s jeho pojednáními i romány, dodnes není jeho autorství jisté.

ČÁST PRVNÍ

Jakže, vy vážně, pane, chcete, abych sepsala svůj příběh, přejete si, abych vám vyložila ty tajuplné výjevy, jichž se účastnila slečna Eradice a ctihodný otec Dirrag, abych vás zpravila o dobrodružstvích paní C*** s abbém T***, a po dívce, která nikdy nenapsala ani řádku, vyžadujete podrobné líčení, k němuž je ovšem zapotřebí určitého uspořádání látky? Chcete, abych podala obraz, v němž by scény, o nichž jsem vám vyprávěla anebo jichž jsme se sami účastnili, neztratily nic ze své smyslnosti, a aby si metafyzické úvahy zachovaly všechnu svou sílu? Vskutku, drahý hrabě, zdá se, že to je nad mé síly. Slečna Eradice byla mou přítelkyní, otec Dirrag mým zpovědníkem a já jsem zavázána hlubokou vděčností jak paní C***, tak i abbému T***. Mám snad zradit důvěru těch, jimž jsem povinována nejvyšší úctou, když jednání jedněch a moudré úvahy druhých zbavily můj zrak postupně předsudků mládí? Jestliže ale, jak říkáte, vám tento příklad a toto poučení byly ku prospěchu, proč se pak nepokusit dopřát stejný požitek i jiným, a to stejným způsobem, totiž příkladem a poučením? Proč se obávat zaznamenat pravdu, která je užitečná společnosti? Inu, můj dobrodinče, dobrá, nebudu se vzpírat: pusťme se do psaní, rozvážní lidé snad ocení mou nestrojenost na místě, kde se žádá vytříbený styl, a z bláznů já nemám strach. Nejenže vám vaše oddaná Tereza nedokáže cokoli odepřít, vy vidíte do veškerých zákrutů jejího srdce již od útlého dětství; celá její duše se otevře v četných příhodách, které ji jakoby proti její vůli přivedly krok za krokem až k vrcholu slasti.

Tereza rozjímá o původu lidských vášní

Hloupí smrtelníci! Domníváte se, že máte sílu zadusit vášně, jimiž vás příroda obdarovala: jsou však dílem Božím. Chcete zadusit vášně, postavit proti nim hráz. Jak jste nerozvážní! Chtěli byste se snad stát druhým stvořitelem ještě mocnějším, než byl ten první? Což nikdy nepochopíte, že všechno je tak, jak být má, a že je to dobré, protože všechno je od Boha a nic není od vás, a že stvořit nějakou myšlenku je právě tak obtížné jako stvořit paži či oko?

Můj životní příběh je nepopiratelným důkazem této pravdy. Od nejútlejšího dětství jsem neslyšela nic jiného než slova o lásce ke ctnosti a strachu z neřesti. „Nestanete se šťastnou,“ říkali, „nebudete-li se věrně přidržovat křesťanských a mravních ctností: cokoli se od nich vzdaluje, je neřestí, neřest člověka vystavuje pohrdání a za pohrdáním pak následují stud a výčitky svědomí.“ Protože jsem byla pevně přesvědčena o pravdivosti těchto zásad, upřímně jsem se až do svých pětadvaceti let snažila jimi řídit. Uvidíte ještě, jak se mi při tom vedlo.

Tereza líčí život otce a matky

Narodila jsem se v kraji Vencerop. Můj otec byl spořádaný měšťan, obchodník v ***, městečku, v němž vše kypí veselím a radostí. Jediným zájmem společnosti jako by tu byly milostné návrhy. Jakmile tu člověk začne brát rozum, hned se zamiluje, a nemyslí na nic jiného, než jak se snáze dostat k sladkému potěšení lásky. V mé matce, jež pocházela z ***, se s živým duchem žen onoho sousedního kraje družila šťastná letora obyvatel Venceropale. Otec i matka žili skromně z malé renty a z toho, co jim vynášel jejich krámek. Vlastní prací však nebyli schopni změnit stav svého majetku. Otec vydržoval mladou vdovu z nedalekého obchodu, mé matce dával peníze její milenec, velice bohatý šlechtic, jenž byl tak laskav, že poctil otce svým přátelstvím. A všechno šlo jako na drátkách: na obou stranách věděli, kde je jejich místo, žádné manželství se nezdálo být svornější.

Uplynulo deset let v této chvályhodné shodě, když moje matka otěhotněla a přivedla mne na svět. Moje narození jí způsobilo neduh, který byl pro ni očividně horší než sama smrt: prudký pohyb při porodu způsobil rupturu, a jí pak nezbývalo než se navždy vzdát slastí, které mi daly život.

Všechno se u nás změnilo. Matka propadla zbožnosti a časté návštěvy markýze de ***, kterého vykázala, vystřídal páter kvardián od kapucínů. Potřeba něhy mé matky se obrátila k jinému předmětu: dávala Bohu z nezbytí to, co dávala markýzovi z radosti a své letory.

Můj otec zemřel a zanechal mne v kolébce. Matka se z nějakého nejasného důvodu přestěhovala do známého přístavu Volnot. Z té elegantní dámy se stala žena nanejvýš moudrá a nejctnostnější mezi všemi.

Projevy Tereziny letory v sedmém roce života,

které překvapují její matku

Bylo mi sotva sedm, když si něžná matka, jež ustavičně pečovala o mé zdraví a mou výchovu, povšimla, že očividně hubnu. Byl povolán skvělý lékař a dotázán na mou nemoc: měla jsem sice strašný hlad, a i když jsem netrpěla horečkou a necítila žádnou bolest, ztrácela jsem chuť k životu a nohy mne sotva nesly. Matka, jež se obávala o můj život, mne ani na okamžik neopouštěla a musela jsem s ní spát i v posteli. Jaké bylo její překvapení, když mne jednou v noci ve spánku přistihla s rukou na oné části těla, kterou se lišíme od mužů, jak si jemným hlazením dopřávám slasti, jež je snad běžná u dívek patnáctiletých, avšak nikoli tak obvyklá u sedmiletého děvčete. Matka jen stěží věřila svým očím. Tiše nadzdvihla pokrývku a rozhrnula závěs, přinesla lampu, která hořela v pokoji, a jakožto rozvážná a znalá žena očekávala, jaký to vezme konec. Byl takový, jaký být měl: rozechvělou vzrušením mne probudila slast. V prvním hnutí mysli mne matka notně vyplísnila, vyptávala se, kde jsem se naučila tu strašnou věc, které byla svědkem. Plačky jsem odpověděla, že netuším, čím jsem se jí tak znelíbila, a že nevím, co chtěla říci, když mluvila o neslušném dotýkání, nestydatosti a smrtelném hříchu. Prostomyslnost mých odpovědí ji přesvědčila o mé nevinnosti a já zase usnula. A zase jsem pocítila šimrání a znovu mne matka začala hubovat. Pozorovala mne takto několik nocí, až už nepochybovala, že to, co mne nutí, abych ve spaní dělala to, v čem tolik nešťastných jeptišek v bdělém stavu hledá útěchu, je síla mé letory. Proto se rozhodla napříště mi svázat ruce tak těsně, abych už nemohla pokračovat ve svých nočních radovánkách.

Další projevy Tereziny letory v devátém roce života

při hrách s chlapci a dívkami stejného věku

Záhy jsem získala zpět své zdraví i svou původní sílu. Zvyk se vytratil, avšak náruživost letory vzrostla. V devíti či deseti letech jsem pociťovala zvláštní neklid i touhu, jejichž účel jsem neznala. S ostatními dívkami a chlapci jsem se často scházela na půdě anebo v nějaké zastrčené místnosti a tam jsme hráli naše malé hry: jednoho z nás jsme vybrali jako učitele a ten pak i nejmenší prohřešek trestal metlou. Chlapci si stahovali kalhoty, dívky zvedaly sukně a košilky; přitom jsme se pozorně zkoumali a postupně jsme tak plni obdivu prohlíželi, laskali a zmrskali nějakých pět či šest zadniček. Jako hračka nám sloužil frňousek chlapců, jak jsme mu říkali; stokrát jsme ho sem a tam hladily, braly do ruky, hrály si s ním jako s panenkou a pokrývaly jsme polibky tento malý nástroj, aniž jsme znaly jeho užitek a cenu. A chlapci nám za to líbali naše zadečky. Jen o to, co je středem vší radosti, nikdo nedbal. Proč se na něj zapomínalo? Nevím, ale takové už byly naše hry, které řídila prostá příroda a o nichž já vyprávím přesně podle pravdy.

V jedenácti letech je Tereza poslána do kláštera

a zde učiní svou první zpověď

Po letech strávených nevinným libertinstvím mne má matka poslala do kláštera. Bylo mi tehdy asi jedenáct let. První, oč se představená starala, byla má příprava k první zpovědi. Předstoupila jsem před tento tribunál beze strachu, poněvadž jsem neměla žádné výčitky. Stařičkému kvardiánovi od kapucínů, jenž pečoval o svědomí mé matky a jenž vyslechl mou zpověď, jsem přednesla všechny hlouposti a poklesky dívky mého věku. Když jsem se obvinila ze všech chyb, jimiž jsem se podle své víry cítila vinna, řekl: „Jednou se stanete světicí, budete-li se i nadále řídit tak, jak jste to činila až doposud, ctnostnými zásadami, k nimž vás vede vaše matka. Především se však střezte naslouchat ďáblovi těla. Jsem zpovědníkem vaší matky: varovala mne, že je prý ve vás sklon k nečistému hříchu, k nejhanebnější ze všech neřestí. Jsem rád, že se mýlila, když vaši chorobu, kterou jste před čtyřmi léty trpěla, přikládala těmto myšlenkám. Bez její péče, mé drahé dítě, byste ztratila tělo i duši. Ano, teď jsem si docela jist, že osahávání, při kterém vás překvapila, bylo zcela bezděčné, a jsem přesvědčen, že se mýlila, pokud z toho vyvozovala závěry ohledně vaší spásy.“

Vystrašena slovy zpovědníka, otázala jsem se, co jsem tedy udělala, že si z toho o mně moje matka udělala tak špatný obrázek. Bez okolků mi velmi přesnými slovy vyložil, k čemu vlastně došlo a co vše matka učinila, aby mne zbavila pochybení, jehož následky, jak prý doufá, nikdy nepoznám.

Tato rozprava mi připomněla naše hry na půdě, o nichž jsem se již zmínila. Tváře mi zčervenaly, sklopila jsem jako hanebnice a osoba prokletá oči a hned jsem prohlédla, jak zločinné byly naše radovánky. Páter se mne otázal na příčinu mého odmlčení a mého smutku: řekla jsem mu vše. Musela jsem mu popsat každičkou maličkost. Prostomyslnost mých slov, mého líčení různých situací, jakož i druhu radostí, které jsem při tom pociťovala, jej nakonec přesvědčila o mé nevinnosti. Pokáral tyto hry s rozvážností, která nebývá u služebníků církve běžná. Jeho slova však dosti jasně říkala, jaký obrázek si o mé letoře učinil.

Od kapucína, jejího zpovědníka, se Tereze dostává zvláštních ponaučení. Nabývá příkladné ctnosti

Post, modlitba a žíněná košile byly zbraně, jimiž jsem měla podle rady otce kapucína zápasit se svými vášněmi.

„Ani rukou, ani očima se nikdy nedotýkejte,“ pravil, „oné hanebné tělesné části, kterou močíte, neboť je to jablko, které svedlo Adama a které vedlo k prokletí celého lidského rodu skrze prvotní hřích. Obývá ji démon, je to jeho útočiště a jeho trůn. Střezte se, aby vás tento nepřítel Boha i lidí nezaskočil. Příroda brzy zakryje tuto část ošklivými chlupy, jež se podobají srsti divokých zvířat, aby tímto trestem připomínala, že nezaslouží nic než hanbu, temnotu a zapomnění. A ještě více se mějte na pozoru před oním masitým údem mladíků vašeho věku, který vám tenkrát na půdě působil takové potěšení: je to had, drahá dcero, který svedl naši společnou matku Evu. Kéž se vaše pohledy a vaše prsty nikdy neposkvrní tímto divokým zvířetem, poněvadž by vás dříve či později probodlo a bezpochyby pohltilo.“

„Ach, otče, cožpak je to možné,“ opáčila jsem celá rozrušená, „že by to byl had a byl tak nebezpečný, jak pravíte? Běda, připadal mi tak jemný a žádnou z mých přítelkyň neuštkl. Ujišťuji vás, že měl jen malou pusinku a žádné zuby, dobře jsem viděla…“

„Přestaňte, mé dítě,“ přerušil mne zpovědník, „a věřte tomu, co vám říkám. Hadi, jichž jste se s takovou opovážlivostí dotýkala, byli ještě příliš mladí a příliš malí, než aby mohli způsobit ono zlo, jehož jsou schopní. Ale jednou se prodlouží a ztloustnou a vrhnou se na vás: pak je třeba se obávat účinků jedu, kterým zuřivě stříkají a jímž by otrávili vaše tělo i duši.“

Po několika dalších poučeních tohoto druhu mne dobrý páter propustil a zanechal mne ve zvláštním zmatku.

Odebrala jsem se do pokoje; to, co jsem právě vyslechla, prudce zasáhlo mou představivost, přitom ji však mnohem více rozněcovalo pomyšlení na hezkého hada než výčitky a hrozby, které jsem na jeho adresu vyslechla. Přesto jsem však upřímně činila vše, co jsem přislíbila: vzdorovala jsem všemu, k čemu se mne snažila obrátit moje letora, a stala jsem se příkladem ctnosti.

Terezino přemítání o dvou vášních,

mezi nimiž se zmítá: o lásce k Bohu a radostech těla

Ach, jaké zápasy, drahý hrabě, jsem musela svést, než jsem dovršila třiadvacet let, což byla doba, kterou jsem na přání matky musela strávit v tom proklatém klášteře. Bylo mi sotva šestnáct, když jsem upadla do stavu naprosté otupělosti, která byla plodem mého přemítání. Jasně jsem v sobě rozpoznala dvě vášně, jež bylo nemožné usmířit: na jedné straně jsem upřímně milovala Boha, celým svým srdcem jsem toužila sloužit mu tak, jak si podle poučení, jichž se mi dostalo, přeje, na straně druhé jsem pociťovala prudkou touhu, jejíž cíl jsem nedokázala uhádnout. Ve své duši jsem ve dne v noci stále viděla obraz roztomilého hada, který v ní proti mé vůli uvázl. Někdy jsem si ve svém rozrušení myslela, že ho držím v ruce, hýčkala jsem ho, obdivovala jeho vznešený a hrdý vzhled, jeho pevnost, ačkoliv jsem ještě nevěděla, k čemu slouží. Srdce se mi podivně rozbušilo a na vrcholu tohoto vytržení či snu, při kterém jsem se zachvívala slastí, jsem bezmála ztrácela vědomí: jablko se sápalo po mé ruce a z prstu se stal had. Vzrušena předzvěstmi rozkoše nedokázala jsem už myslet na nic jiného: i kdyby se mi před očima otevřelo samo peklo, neměla bych sílu zastavit se. A protože výčitky ztratily svou moc, celá jsem se vnořila do slasti!

Ale potom! Půst, žíněná košile a rozjímání byly mým jediným útočištěm a já jsem se utápěla v slzách. Tyto léky mne sice obratem vyléčily z mé vášně, protože znehybněly ústrojí, ale poničily mou letoru a připravily mne o zdraví. Vposled jsem upadla do stavu naprostého otupění, které mne zvolna vleklo k hrobu, až mne nakonec matka vzala z kláštera.

Výzva teologům ve věci svobody člověka

Odpovězte, vy prohnaní či nevzdělaní teologové, kteří podle svého rozmaru vymýšlíte naše zločiny: kdo mi tedy vštípil ony obě vášně, s nimiž jsem musela zápasit, lásku k Bohu a radost těla? Příroda, anebo ďábel? Rozhodněte. Anebo máte odvahu tvrdit, že ďábel či příroda je silnější než Bůh? Pokud jsou mu však podřízeni, pak to musel být Bůh, jenž svolil, aby ve mně byly obě tyto vášně, potom je to jeho dílo. Odpovíte, že Bůh mi dal rozum, aby mne osvítil. Ano, ale nikoli, aby rozhodl o mé vůli. Díky rozumu jsem vskutku pochopila, že se ve mně zmítají dvě vášně, a stejně tak díky rozumu jsem později přišla i na to, že obě tyto vášně mám právě s touto silou od Boha, protože od Boha mám vše. Jenže rozum, který mne takto osvítil, mi nijak nepomohl v rozhodování. Vy ale řeknete, že Bůh mi ponechal vládu nad vůlí, že jsem svobodná rozhodnout se pro dobro anebo pro zlo. Nehrajte si se slovy. Ona vůle a ona svoboda mají jen tolik síly a působnosti, kolik jí mají vášně a žádosti, jež nás pohánějí. Mám, jak se zdá, například svobodu zabít se anebo vyskočit z okna. Vůbec ne: dokud je ve mně chuť k životu silnější než touha zemřít, nikdy si nevezmu život. Člověk, tvrdíte, je svobodným pánem sebe a může dát chudým anebo svému shovívavému zpovědníkovi sto zlatých, které má v kapse. Tak to ale není: jeho touha nechat si peníze je silnější než touha získat bezcenné odpuštění hříchů, a proto své peníze nikomu nedá. Každý se sám může přesvědčit, že rozum dává člověku poznat pouze míru jeho touhy učinit anebo neučinit to či ono a kolik radosti či nelibosti tím získá. Z tohoto poznání, jak jsme je nabyli rozumem, vyplývá potom to, co nazýváme vůlí a rozhodováním. Avšak tato vůle a toto rozhodování jsou právě tak nutně přiměřené míře vášně či touhy, jež působí na naše jednání, jako váha čtyř liber nutí klesnout misku vah, na jejichž druhé straně jsou jen dvě libry.

Rozumář, který nevidí než zdání, mi řekne: což nejsem svým vlastním pánem, který si může dopřát k obědu buď láhev burgundského, anebo láhev šampaňského? Což se nedokážu rozhodnout, zda se na procházku vydám do Tuilerijských zahrad, anebo jen po Feuillantské terase?

Připouštím, že ve všech případech, kdy je duši zcela lhostejné, pro co se rozhodne, a za okolností, v nichž touha něco vykonat je v dokonalé rovnováze s touhou vykonat cosi jiného, tedy je-li v pravém středu, tohoto nedostatku svobody si nepovšimneme – stejně jako v dálce nerozpoznáváme předměty. Ale jen se k nim trochu přiblížíme, hned jasně vnímáme mechanismus skutků našeho života, a jakmile poznáme jeden, hned známe všechny, protože příroda jedná na základě jednoho a téhož principu.

Náš rozumář usedá ke stolu, podávají se ústřice: rozhoduje se proto pro šampaňské. Vy ale říkáte, že měl svobodu zvolit burgundské. Pravím, že nikoli: nějaká jiná pohnutka, nějaké jiné přání, jež by bylo silnější než první, by jej mohlo přimět, aby pil burgundské, avšak v tomto případě by jeho svobodu zase určovalo ono druhé přání.

Náš rozumář spatří při vstupu do Tuilerií na Feuillantské terase jistou půvabnou známou: rozhodne se, že se k ní připojí, pokud se nevydá do zahrad, kam jej zláká něco zajímavého či rozmarného. Avšak ať už se vypraví na jakoukoli stranu, vždy tu bude nějaký důvod, nějaká touha, která jej s neodolatelnou silou přesvědčí, aby se rozhodl pro jedno či pro druhé, a to spoutá jeho vůli.

Abychom mohli tvrdit, že je člověk svobodný, museli bychom předpokládat, že sám určuje své jednání. Je-li však veden mírou vášně, kterou v něm vyvolala příroda či jeho smysly, pak svobodný není, neboť míra více či méně prudké touhy jej přinutí volit stejně neodvratně, jako čtyři libry převáží libry tři.

Požádám jej, aby mi vypověděl, co mu brání, aby uvažoval o této věci stejně jako já, a proč já naopak nejsem s to v této věci uvažovat jako on. Nepochybně mi odpoví, že jeho myšlenky, jeho představy a jeho smysly jej nutí myslet tak, jak myslí. Ale na základě této úvahy, která jej vnitřně přesvědčí, že není v jeho moci, aby myslel jako já, a že není ani v mé moci, abych myslela jako on, dospěje nutně k závěru, že nám není dána svoboda myslet tak anebo onak. Není-li ale svobodné naše myšlení, jak bychom potom mohli mít svobodu jednat, jestliže myšlení je příčinou a jednání účinkem? Což může z příčiny, která není svobodná, vzejít svobodný účinek? Vždyť to by byl rozpor.

Abychom se zcela přesvědčili o této pravdě, vezměme si na pomoc pochodeň zkušenosti. Grégoire, Damon a Philinte jsou tři bratři, kteří byli až do svých pětadvaceti let vychováváni stejnými učiteli. Nikdy se nerozešli, dostalo se jim stejné výchovy, stejných hodin mravouky a náboženství. Avšak Grégoire miluje víno, Damon ženy a Philinte je pobožný. Co vlastně určilo tři odlišné vůle těchto tří bratří? Nemůže to být ani něco naučeného, ani znalost mravního dobra a zla, poněvadž stejní učitelé jim vštěpovali stejné zásady. Každý tedy měl v sobě odlišné principy, odlišné vášně, jež rozhodly o těchto různých vůlích, jakkoli znalosti, jež získali, byly stejné. A řeknu ještě více: Grégoire, jenž miloval víno, byl veskrze řádný a společenský muž a byl to nejlepší přítel, když nepil, jakmile však měl v těle tento kouzelný mok, stal se z něj lhář, pomlouval a svářel se a s chutí by svému nejlepšímu příteli podřízl krk. Měl Grégoire ve své moci tuto proměnu vůle, která se v něm z ničeho nic odehrála? Jistěže nikoli, poněvadž pokud byl střízlivý, ošklivil si činy, jichž byl nucen se dopouštět, jakmile se opil. Avšak spousta hlupáků obdivovala u Grégoira, jenž nemiloval ženy, jeho zdrženlivost a u Damona, který nemiloval víno, střízlivost anebo zbožnost Philintovu, jenž nemiloval ani víno, ani ženy, avšak stejně jako jeho bratři i on se těšil slastmi, které shledával ve své náklonnosti ke zbožnosti. A takto většina lidí klame sama sebe svými představami o lidských neřestech a ctnostech.

Pospěšme k závěru: uspořádání orgánů, rozložení vláken a určitý pohyb tekutin v těle určují druh vášní, sílu, s níž na nás působí, svazují rozum a určují vůli v sebemenších i sebevětších jednáních našeho života. A nic jiného nečiní člověka vášnivým, moudrým či bláznivým. Blázen není o nic méně svobodný než první dva, protože se řídí stejnými principy: příroda je všude táž. Jestliže tedy tvrdíme, že člověk je svobodný a že jeho určení pochází z jeho vůle, pak jej stavíme na roveň Bohu.

Tereza odchází ve třiadvaceti letech z kláštera

a je vyčerpána na pokraji smrti vším,

čím se tam pokoušela vzdorovat své letoře

Vraťme se však k mému příběhu. Bylo mi dvacet tři let, byla jsem na umření a matka mne v tomto stavu vzala z kláštera. Veškeré ústrojí ochablo, měla jsem žlutou pleť, odulé rty a připomínala jsem oživlou kostru. Kdybych se nevrátila domů k matce, zbožnost by mne dovedla až k tomu, že bych sebe samu zabila. Schopný lékař, jehož za mnou matka poslala do kláštera, hned rozpoznal kořen mé nemoci: ona božská šťáva, která jediná nám poskytuje fyzickou radost, jediná, která se požívá bez hořkosti, ona šťáva, jejíž rozlévání je určitým letorám právě tak nezbytné jako tok živin, jež čerpáme z potravy, ona šťáva se přelila z cév, které ji mají vést, do jiných, do nichž nenáleží, a tím se veškeré ústrojí porouchalo.

Kdosi mé matce poradil, že jediný lék, který mi může zachránit život, je vyhledat mi manžela. Jemně mi to sdělila. Protože jsem však byla plná předsudků, hrubě jsem opáčila, že raději zemřu, než abych urážela Boha stavem tak opovrženíhodným, jejž snáší jen následkem své velké dobroty. Nic, co mi sdělila, mnou nepohnulo, v mé oslabené přirozenosti již nezbylo žádné místo pro touhu na tomto světě, toužila jsem jen po štěstí, které mne čeká na onom světě.

Tereza se svěřuje duchovní péči otce Dirraga z Volnotu

a stává se přítelkyní a důvěrnicí slečny Eradice

Pokračovala jsem tedy se vší představitelnou horlivostí ve svých duchovních cvičeních. Hodně jsem slyšela vyprávět o otci Dirragovi: přála jsem si ho navštívit. Stal se mým zpovědníkem a zakrátko se mojí nejlepší přítelkyní stala i slečna Eradice, jeho nejoddanější kajícnice.

Vy, drahý hrabě, dobře znáte příběh těchto dvou proslulých osob. Nebudu vám proto opakovat vše, co je známo a co se o nich vyprávělo. Snad vás ale pobaví jedna příznačná příhoda, které jsem byla svědkem, a přesvědčí vás, že slečna Eradice, jež se nakonec zcela vědomě vrhla do náruče tohoto pokrytce, byla přinejmenším po určitý čas obětí vlastní zbožné chlípnosti.

Slečna Eradice ke mně přilnula velice něžným přátelstvím, svěřovala mi své nejtajnější myšlenky, a protože jsme si byly blízké v povaze, jednání i zbožnosti a snad i v letoře, staly jsme se nerozlučnými. Obě jsme byly ctnostné, a proto naší jedinou vášní bylo nejen získat pověst světic, nýbrž dospět ve víře tak daleko, abychom dokázaly konat i zázraky. Eradice byla touto vášní tak stržena, že by s vytrvalostí hodnou mučedníka vytrpěla i všechna představitelná muka, kdyby jí někdo namluvil, že tímto způsobem dokáže vzkřísit druhého Lazara. A otec Dirrag kromě jiného měl nadání přesvědčit ji o čemkoli, co si přál.

Eradice mi několikrát s nádechem ješitnosti řekla, že otec Dirrag bezvýhradně důvěřuje pouze jí a že ji při důvěrných rozhovorech, jež spolu často vedli u ní doma, ujistil, že jí chybí už jen pár posledních kroků k tomu, aby dosáhla svatosti, že mu to Bůh zjevil ve snu, z něhož jasně vyrozuměl, že brzy vykoná nadmíru velké zázraky, bude-li i nadále směřovat ke ctnosti a umrtvovat tělo.

Žárlivost a závist se najde v každém stavu, avšak nejnáchylnější jsou k nim zřejmě pobožné dívky.

Eradice si povšimla, že žárlím na její štěstí a že snad nakonec ani nemám víru v to, co mi napovídala. Vskutku jsem totiž projevila údiv nad tím, co mi řekla o svých důvěrných rozhovorech s otcem Dirragem, zvláště když ten se takovým rozhovorům se mnou v domě jedné ze svých kajícnic, která byla rovněž mou přítelkyní a stejně jako Eradice byla stigmatizovaná, vždy vyhýbal. Moje zasmušilost a žlutá pleť se patrně tomuto váženému otci nezdály být pramenem oživujícím jeho horlivost, kterou ke své duchovní práci nutně potřeboval. Hněvalo mne to: neměla jsem žádná stigmata a nevedla jsem s ním žádné důvěrné hovory. Moje rozladění se nedalo utajit, tvářila jsem se, že ničemu nevěřím. Eradice mi proto rozčileně navrhla, abych se hned zítra zrána stala očitým svědkem jejího štěstí.

„Uvidíte,“ řekla mi rozohněně, „jak silná jsou moje duchovní cvičení a po jakých stupních pokání mne dobrý otec vede k tomu, abych se stala velkou světicí. Nebudete pak už pochybovat o extázích a vytrženích, která jsou důsledkem těchto cvičení. Kéž by tento můj příklad, drahá Terezo,“ dodala už mírněji, „ve vás přivodil první zázrak a dal vám sílu odvrátit ducha od hmoty velkou silou rozjímání a vedl jej toliko k Bohu!“

Slečna Eradice zavře Terezu do komory

vedle svého pokoje, aby se mohla stát očitým svědkem jejích cvičení se ctihodným otcem Dirragem

V pět hodin ráno následujícího dne jsem se vydala za Eradice, jak jsme se dohodly. Nalezla jsem ji v modlitbách a s knihou v ruce.

„Svatý muž,“ řekla mi, „přijde co nevidět a s ním i Bůh. Ukryjte se v této malé komoře, odkud uvidíte, jak může být zahrnuta božskou dobrotou ubohá bytost, o kterou zbožně pečuje náš duchovní rádce.“

Za chvíli se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Skryla jsem se v komoře; klíč od ní si ponechala Eradice. Škvírou širokou jako moje ruka jsem dveřmi komory, vybavené starým vybledlým bergamským kobercem, mohla vidět celý pokoj, aniž by mi hrozilo, že se o mně někdo dozví.

Otec Dirrag zkoumá stigmata

pod Eradiciným levým prsem

Dobrý otec vstoupil:

„Dobrý den, má drahá sestro v Bohu!“ řekl Eradice. „Nechť je s vámi Duch svatý i svatý František!“

Chtěla se mu vrhnout k nohám, avšak otec Dirrag ji posadil vedle sebe.

„Musím vám,“ pravil ten svatý muž, „zopakovat zásady, jimiž se musíte řídit při veškerém konání svého života. Napřed mi ale povězte o svých stigmatech. Je znamení, které máte na prsou, stále stejné? Podívejme se.“

Eradice hned poslušně odhalila levý prs, pod nímž bylo stigma.

„Ach, dosti, drahá sestro! Dosti,“ pravil páter, „to stačí. Zakryjte si prsa tímto šátkem (a podal jí ho). Takové věci nebyly stvořeny pro členy naší společnosti: postačí, když se podívám na ránu, kterou sem otiskl svatý František. Ach ano, je stále zde. Výborně,“ pravil, „jsem spokojen: svatý František vás stále miluje, rána je růžová a čistá. Opět jsem vzal s sebou kus jeho svatého provazu, později jej budeme při našich cvičeních potřebovat.“

Tělesné demonstrace otce Dirraga,

jež mají Eradice naučit snášet bez naříkání bičování

„Již jsem vám, drahá sestro, řekl,“ pokračoval, „že vás vyznamenávám před všemi svými kajícnicemi, vašemi družkami, neboť vidím, že Bůh sám vás vyděluje ze svého zbožného stáda tak, jako Slunce se vyznamenává před Měsícem a ostatními planetami. Proto se neobávám odhalit vám nejskrytější tajemství. Jak jsem již řekl, drahá sestro, zapomeňte na sebe a všemu se odevzdejte. Bůh si od lidí žádá pouze srdce a ducha. Teprve až zapomenete na tělo, splynete s Bohem, stanete se světicí a budete konat zázraky. Nebudu před vámi skrývat, můj anděli, že jsem si při našem posledním cvičení všiml, jak je váš duch ještě připoután k tělu. Jak je to možné? Nedokážete alespoň zčásti následovat ony přešťastné mučedníky, kteří byli bičováni, mučeni železem a páleni, aniž by trpěli sebemenší bolestí, poněvadž jejich představivost se do té míry obírala Boží slávou, že i ta nejmenší částečka jejich ducha se upínala pouze k tomuto předmětu? Je to neomylný mechanismus, má drahá dcero: svůj cit a představu fyzického dobra a zla stejně jako dobra a zla morálního získáváme pouze skrze smysly. Jakmile se něčeho dotkneme, něco zaslechneme a něco zahlédneme etc., duchovní částečky proudí v nervových kanálcích a nesou svou zprávu duši. Máte-li dost horlivosti, abyste silou rozjímání o lásce, kterou dlužíte Bohu, shromáždila všechny tyto částečky ducha, které jsou ve vás, a všechny je obrátila k tomuto předmětu, pak je jisto, že nezbude žádná, která by duši zpravovala o ranách, kterých se dostalo vašemu tělu: vůbec je nebudete cítit. Pohleďte na lovce: jeho představivost je cele vyplněna příjemnou představou pronásledované zvěře, necítí ostružiny ani trny, jimiž je drásán, když se prodírá lesem. Jste sice slabší, avšak předmět, k němuž se upínáte, je tisíckrát přitažlivější: budete snad cítit slabé rány důtkou, jestliže se vaše duše horoucně oddává štěstí, jež vás očekává? To je onen prubířský kámen, a kdo obstojí v této zkoušce, dokáže nakonec konat zázraky. A teprve v této dokonalosti splyneme s Bohem.“

Otec Dirrag oznamuje Eradice,

že ji provazem svatého Františka (který drží v ruce) zaplaví proudem slasti

„Započněme tedy, drahá dcero,“ pokračoval páter, „chutě plňte své povinnosti a buďte si jista, že pomocí provazu svatého Františka a vašeho rozjímání skončí toto cvičení v bouři nevýslovné slasti. Poklekněte, mé dítě, a odhalte ony části těla, které probouzejí hněv Boží: umrtvování, jemuž budou vystaveny, povede k tomu, že váš duch niterně splyne s Bohem. Opakuji: na vše zapomeňte a všemu se odevzdejte.“

Eradice odhaluje hýždě, aby přijala důtky otce Dirraga

Slečna Eradice beze slova okamžitě uposlechla. S knihou před očima přitiskla kolena na klekátko. Poté si zdvihla sukně a košili až k pasu a ukázala dvě sněhobílé, dokonale oblé hýždě nad mocně vyvinutými stehny.

„Zdvihněte košilku trochu výš,“ pravil páter, „není dost dobře… Tak, to je ono.“ Teď sepněte ruce a pozdvihněte duši k Bohu, svého ducha naplňte myšlenkou věčného štěstí, které vás očekává.“ Přitáhl sedátko, na které za ní z boku poklekl. Zpod kutny, kterou si vykasal a připevnil k opasku, vytáhl rukojeť dlouhé velké metly, kterou podal kajícnici k polibku.

Otec Dirrag bičuje Eradice a přednáší veršíky

Napjatě jsem pozorovala, co se tu odehrává, až se mne zmocnila posvátná hrůza a pocítila jsem chvění, které nedokážu popsat. Eradice nevydala slůvko. Páter s planoucíma očima zkoumal hýždě před sebou, a jak se do nich vpíjel svým pohledem, zaslechla jsem, jak si obdivně mumlá:

„Ach, jak krásná štěrbinka! A jak půvabná prsa!“ Skláněl se a zase narovnával a do toho mumlal nějaké biblické verše. Jeho chtivosti nic neuniklo. Po několika minutách se své kajícnice otázal, zda se už její duše oddala kontemplaci.

„Ano, ctihodný otče,“ odpověděla, „cítím, že se můj duch odděluje od těla, a prosím, abyste již započal své svaté dílo.“

„To stačí,“ pravil páter, „váš duch bude uspokojen.“ Pronesl ještě pár modliteb a obřad počal třemi lehkými ranami metlou, které jí uštědřil na zadnici. Po těchto třech ranách opět zarecitoval nějaký veršík a znovu ji třikrát udeřil, teď už o trochu silněji.

Otec Dirrag vytahuje údajný provaz svatého Františka

Odříkal pět či šest veršíků, které prokládal již zmíněným konáním; jaké však bylo mé překvapení, když najednou rozepnul nohavice, z nichž vyletěl žhnoucí šíp nikoli nepodobný onomu lstivému hadu, kvůli němuž mne tolik vyplísnil můj někdejší duchovní vůdce. Ona obluda byla zrovna tak dlouhá, mohutná a pevná, jak ji popisoval můj kapucín, až jsem se hrůzou roztřásla po celém těle. Jeho krvavá hlava hrozila hýždím slečny Eradice, které byly od mrskání celé červené. Páterova tvář byla v jednom ohni.

„Musíte se teď naprosto oddat kontemplaci,“ řekl jí páter, „a vaše duše se musí zcela odloučit od smyslů. Jestliže má dcera neklame mé svaté naděje, nic už nevidí, neslyší a necítí.“

A v té chvíli spustil ten surovec hotové krupobití ran na všechny části těla, jež Eradice obnažila. Ona však ani nehlesla, ani se nepohnula, jako by tyto strašné údery ani necítila; jediné, co jsem viděla, byl křečovitý pohyb jejích hýždí, které se stále otevíraly a zavíraly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášeň a rozum.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.