Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis *

* Připravujeme

FANTOM Print

2014

Copyright © 2012 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-597-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-598-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Kapitola 1

S většinou věcí, které nabízí hordám svých turistů, u mě Las Vegas neobstojí. Coby bývalý účetní se příliš dobře orientuji v matematice, abych si užíval hazard. Jako bývalý vyhazovač nemám v oblibě velké večírky. Striptýzové kluby? Šťastně ženatý s úžasnou holkou, co by mě svojí odstřelovací puškou dokázala odprásknout i na kilometr, takže ne, díky. Jistě, ve Vegas se dala dělat i spousta jiných věcí, jako navštěvování předražených show, focení se s Elvisem a podobně, ale jako profesionální Lovec monster mám vcelku jasnou představu, co znamená slovo vzrušení.

V Las Vegas však byla jedna věc, jedna položka z jeho rozsáhlého nablýskaného arzenálu, proti které jsem byl zcela bezmocný, a to jejich nepřekonatelné švédské stoly.

Let sem trval věčnost a já umíral hlady. Proto první věc, kterou jsem po příjezdu do hotelu udělal, bylo svolání všech hladových členů Lovců monster s.r.o., které jsem dokázal najít, a zahájení tažení na nic netušící hotelový bufet.

Byla to obchodní cesta. Obchod obvykle znamenal nějakou příšernou nadpřirozenou věc, kterou popadla nezvladatelná touha zabíjet, ale tentokrát ne. Las Vegas hostilo první výroční Mezinárodní konferenci profesionálních lovců monster.

Konference byla velká událost. Sponzorovaná bohatým organizátorem, MKPLM 1 představovala příležitost spojit se s dalšími informovanými jedinci, prohlédnout si nejnovější vybavení a poslechnout si experty. Podobná událost se nikdy dřív nekonala. Přijel každý člen LM, který se mohl utrhnout od práce, a přestože jsme byli největší společností v oboru, zástupci konkurenčních loveckých společností z celého světa proti nám měli společnou přesilu pět na jednoho. Navíc se dostavili i reprezentanti všech zákonem schválených společností zabývajících se nadpřirozenem a vládních agentur, všichni se sešli, aby se mohli navzájem něco přiučit. A protože se ta zkratka skoro nedala vyslovit, všichni jsme si to profesionálně zkrátili na empém.

Konference začínala zítra ráno, což většině Lovců poskytlo příležitost si v noci trochu vyrazit a zasázet, ale pro mě to byl bufetový čas. Coby opravdu velký chlap, co si naplno užíval života, jsem spaloval spoustu kalorií. U stolu s kartami jsem prohrát mohl, ale u švédského stolu ne. Navíc jídlo v podobných lepších hotelech bývalo nadprůměrné, a protože Lovci vydělávali slušné peníze, moje časy stravování v levných bistrech už dávno skončily. Navíc všichni hosté MKPLM byli ubytovaní v novém přepychovém, veřejnosti zatím ne úplně otevřeném hotelu Poslední drak. Restaurace v Posledním drakovi zaměstnávala šéfkuchaře z celého světa a mělo by jít o jedno z nejlepších nových míst ve městě, kde se dalo skvěle najíst. Tvrdil to internet, a kdo jsem byl já, abych se hádal s gurmány ze stránky Zagat?

Můj tým se zrovna vrátil z vyčerpávající mise a většina jich chtěla prostě zalehnout. Vylákat se mi povedlo jen Tripa Jonese a Holly Newcastleovou, i když Holly si stěžovala, že si musí hlídat postavu, a tvrdila, že si dá jen něco malého. Když došlo na jídlo, já nic malého neznal. Přestože se Edward nerad vyskytoval v okolí lidí, mé divoké historky o stolech plných úžasného jídla, které se nemusí ulovit a ubodat k smrti, uvedly v pokušení dokonce i jeho. Jeho starší bratr a náčelník, Skippy, mu to ale zakázal. Ukázalo se, že je dost obtížné jíst na veřejnosti s obličejovou maskou. Být ork je těžké.

Co nevidět mělo přiletět letadlo s pár nováčky na palubě a Milo Anderson se nabídl, že zůstane na letišti a odveze je do hotelu. Earl Harbinger tvrdil, že tihle rekruti jsou obzvláště talentovaní a zaslouží si vyrazit do terénu. Šťastlivci. Když jsem jako nováček do terénu vyrazil já, nalodili jsme se na Antoine-Henri a bojovali s přízraky.

Poslední, ale neméně důležitou členkou týmu byla má milovaná žena Julie, která prohlásila, že je příliš unavená, varovala mě, ať si u večeře neublížím – věděla, že občas ztrácím soudnost u jídel, co se podávají v porcích větších než moje hlava – a šla si lehnout. Během cesty jí bylo trochu nevolno.

Když jsme si do pokoje hodili naše zavazadla, což byly především zbroje a zbraně, přibrali jsme ještě pár dalších Lovců z našeho patra. Většina podlaží hotelu Poslední drak se stále dokončovala, k velkolepému otevření zatím nedošlo. Oficiálně nebyl hotel připravený, ale protože MKPLM stejně měla být tajná, šlo o perfektní místo k ubytování několika stovek Lovců, a organizátoři MKPLM nám dokonce zařídili zabijáckou slevu. MKPLM bude první událostí v místním konferenčním centru, ale naštěstí pro nás už byly obchody, kasino a – což bylo nejdůležitější – restaurace otevřené pro veřejnost.

„Páni…“ hvízdl Trip, když přelétl pohledem nekonečnou řadu táců v nejlepším sněz-co-můžeš bufetu na Zemi. „Tohle je působivá hostina.“ A opravdu byla. Všeho dostatek, kuchyně půl tuctu různých kultur, všechno nádherné a voňavé… Sbíhaly se z toho sliny a nemohl za to jen fakt, že jsem se většinu dne mačkal ve vrtulníku a čichal výfukové plyny a povýstřelové zplodiny, tohle místo bylo prostě úžasné. „Takhle Vikingové hodují ve vikinskym nebi.“

„Valhala,“ poznamenala Holly. „Vikinský nebe se jmenuje Valhala.“

„To já vím,“ řekl jí Trip. „Ale překvapujeme mě, že to víš i ty.“ Byl to mizerný pokus o rýpnutí, protože všichni přítomní věděli, že Holly svou pózu hloupé blondýnky jen předstírá, aby zmanipulovala lidi, co nevěděli, že je chodící encyklopedií kreativní likvidace monster.

„Jasně že vím. Na Halloweenu jsem měla vážně sexy kostým valkýry,“ odvětila naprosto vážně Holly. „Ty kroužkový bikiny byly tak žhavý… i když trošku škrábaly.“ A začala se detailně popisovat. Sledováním věčně zdvořilého a lehce prudérního Tripa, když se tak moc stydí, že nedokáže sestavit souvislou větu, se vždy bavil celý tým, ale naštěstí pro něj hosteska vyvolala Owena Pitta a desetičlennou skupinu a usadila nás dřív, než to začalo být opravdu zlé.

Podařilo se mi shromáždit i pár dalších Lovců, které blýskavá světla a přísliby prohry nezlákaly natolik, aby zapomněli na večeři. Bratři Haightovi patřili k týmu Haven v Coloradu, a přestože Sam Haven byl po smrti a na jejich velitele povýšili Priesta, navždy si mínili říkal tým Haven. Cooper a můj švagr Nate Shackleford přišli ze Seattlu z týmu Paxton. Gregorius byl z Atlanty a od našeho posledního setkání upustil od armádních zvyklostí ohledně holení a vypěstoval si slušný dřevorubecký plnovous. Můj starý přítel Albert Lee zůstal na našem velitelství v Alabamě a byla vždy zábava s ním někam vyrazit. Van Zant vedl kalifornský tým a Green patřil k jeho klukům. Se všemi jsem někdy spolupracoval, ať už šlo o výcvik nováčků, boj s přisluhovači lorda Machada v jeskyních DeSoya nebo bitvu pod mimozemskými hmyzími větvemi Arbmunepu.

Bufet Posledního draka se nacházel ve velké kruhové obesklené místnosti v nákupním středisku kasina. Celé místo se pomalu otáčelo a nabízelo neustále se měnící výhled na nástěnné malby, zahrady a fontány. Hosté se mohli dívat o patro níž, kde stovky zákazníků vyhazovaly peníze za předražené zboží. Bylo to docela elegantní, pokud jste sledovali lidi tak rádi jako já. Uvnitř restaurace měli dokonce i ledové sochy a pět fontán s různou čokoládou.

Když jsme si na tácy naložili hromadu jídla, sedli jsme si ke stolu. Už to byl nějaký čas, co jsem některé své spolupracovníky viděl naposled, a netrvalo dlouho, než se hovor stočil k případu, který jsme uzavřeli dnes ráno. Můj tým si vlastně ani nebyl jistý, jestli to na MKPLM zvládneme, protože jsme pátráním po našem monstru v nejmizernějších oblastech Jacksonu v Missouri strávili celé dva marné týdny. Byl leden a celou dobu lilo. Měli jsme kliku, že jsme aswang sejmuli v poslední možnou chvíli, měli jsme tak dobrou výmluvu, proč to okamžitě zabalit a vyrazit do Las Vegas, kde bude znatelně teplejší a sušší klima. Já příběhy vyprávím rád, ale kdykoliv jsem začal přehánět, aby ta mrcha vypadala ještě odpornější, Trip mě opravil. Vždycky dohlížel na moji upřímnost. Navíc u filipínské upíří mutantky se sosákem jsem nemusel moc přehánět, aby vypadala hnusně. Tohle nebylo téma, které byste mohli probírat u večeře v lepší společnosti.

Lovci monster byli hlučná bouřlivá parta, která milovala zábavu, a s dobrým jídlem a pitím bývali ještě hlučnější. Brzy i ostatní vyprávěli vtipy a historky, přerušovaly je jen neustálé výpravy za dalším jídlem. Green byl hubeňour a Van Zantovi přezdívali „hobit“, protože měl tak metr šedesát, ale i naši malí Lovci měli pořádný apetit, nemluvě o Gregoriovi, který měl přibližně moji velikost, takže jsme to tady docela ničili. Jak však poukázal Nate, když už tu platíme sedmdesát babek na hlavu, měli bychom z toho něco mít. Naštěstí nás posadili dostatečně stranou, abychom neznervózňovali ostatní, normální hosty.

Srazili pro nás pár stolů v jeden dlouhý obdélník. Já seděl na jednom konci naproti Greenovi a vedle Van Zanta. Green byl holohlavý a hyperaktivní, býval důstojníkem policie v San Diegu, než ho naverbovali LM. Nešťastnou náhodou jsem mu během výcviku nováčků zlomil klíční kost, ale nikdy mi to nezazlíval. Green byl ranař, jeden z těch chlapů, které nic nevyděsí, takže těžší zranění při výcviku pro něj byla maličkost. Ztratil jsem přehled, kolik piv už vypil, viditelně si přinesl náskok z minibaru, než s námi zašel dolů. Číšnice dál dolévala, protože po cestě odsud budeme muset projít kolem výherních automatů, management asi chtěl mít hosty co nejneschopnější činit rozumná rozhodnutí. Jeho šéf Van Zant se jen mračil, když se Green pustil do hlasité hádky s demoličním expertem Cooperem ohledně správného používání ručních granátů.

Van Zant byl zdvořilý chlap, proto čekal, až bude probíhat několik různých hovorů, než se ke mně naklonil a tiše se zeptal: „Jak se daří Julii?“

Ta otázka byla pochopitelná. Van Zant byl s Julii, když ji zranili během Hoodova útoku na naše velitelství. Byl jedním z mála, kdo něco věděli o tom, jak přežila, její rány zacelila přetrvávající Ochráncova magie, zůstaly jen černé linky na místě, kde bývala smrtelná zranění. „Má se dobře. Snažíme se na to moc nemyslet.“ Což vůbec nebyla pravda. Ta myšlenka, že byla fyzicky pozměněna magií Starobylých, tu stále byla, užírala klid našich myslí a my s tím nemohli nic dělat.

Na Van Zantovi bylo vidět, že si dělá starosti. „Došlo k dalším… změnám?“

Myslel tím nepřirozené značky na krku a břiše mé ženy, připomínky zranění, co ji měla zabít. „Je to pořád stejný.“ Ta znamínka Julii zachránila třikrát – před Korinihiným nožem, spáry létajícího nemrtvého, dokonce i před tesáky její upíří matky – ale když došlo na Starobylé, neexistovalo nic jako dar. Vše, co do nich přišlo, mělo svou cenu. My jen zatím nevěděli, jaká cena to je. „Snažili jsme se o Ochránci najít víc informací, kdo to byl, odkud pochází ta magie, jestli se jí jde zbavit, ale zatím žádný štěstí.“

Jeden z Haightových zrovna vyprávěl historku, jak zaparkoval náklaďákem na krvavém fiendovi, když hosteska do naší sekce restaurace přivedla další skupinku. Byl jich tucet, samí chlapi ve stejném oblečení, v armádních kraťasech a těsných černých košilích s krátkými rukávy, které všem ukazovaly, jak moc mají rádi vzpírání. Nově příchozí si do jednoho prohlédli místnost kvůli hrozbám. Bylo zjevné, že polovině z nich nebude příjemné, že nebudou moct sedět zády ke zdi.

Byli to lovci monster. Z Lovců něco vyzařuje a tihle chlapi to měli. Obezřetní, sebevědomí a drsní, v tomhle ohledu praví Lovci, jen nebyli tak cool jako my. Van Zant se zamračil na zlatý nápis PT Konzultanti, který byl vyvedený na každé košili. „Ach ne…“ zabručel. „Jen ne tihle grázlové.“

„Tvoji přátelé?“ zašeptal jsem, když je hosteska usadila kousek od nás. Všiml jsem si, že si nás většina z nich prohlíží stejně jako my je. Očividně i náš stůl měl lovecké záření. Na obou stranách pracovala profesionální zvědavost a odhadování.

Van Zant nebyl šťastný, že je vidí. „Jsou z nový společnosti se sídlem v Los Angeles. Fungujou asi rok. Spousta prachů, spousta nejnovějších hraček. Jsou to profíci, ale…“

Z výrazu Greenovy tváře bylo jasné, že ani on nemá PT Konzultanti dvakrát v lásce. Promluvil trochu hlasitěji, než by měl. „Jejich šéf je vážně sráč a už nám ukradli pár našich kontraktů. Ukradnou ti tvou odměnu z Fonasilu přímo pod nosem, když si nedáš bacha.“

Pár z nich to podle všeho zaslechlo a u druhého stolu se rozjela tichá konverzace, zatímco si objednávali pití. „Jen klid, Greene,“ varoval Van Zant horkokrevného přítele, než se obrátil ke mně. „PT Konzultanti jsou parchanti. Mají to svoje moderní bušido, takovej válečnickej kodex. Berou se moc vážně. Vlastní je vysloužilej plukovník, co zbohatnul na bezpečnostních kontraktech v Iráku. Když zjistil, že skutečný prachy tečou z Fonasilu, jeho společnost vyměnila obor, přetáhla lepším platem pár lidí z ÚPKM a usadili se na mym dvorku.“

„Nezníš jako fanoušek…“

„On dělá žoldákům špatný jméno, a LM jsou žoldáci a jsou na to hrdí. Nazval bych ho pirátem, ale tím bych urážel piráty.“

„Jsou to sráči,“ přisadil si znovu Green. „Zlodějský sráči, do jednoho.“

Všiml jsem si pár zlostných pohledů naším směrem od pár bývalých agentů Úřadu pro kontrolu monster, co se teď navlíkali do košilek PT Konzultanti. I oni nás poznali. Asi nepomohlo, že já nosil triko s velkým smajlíkem LM. No co, tohle není můj problém. Já si jen chtěl užít svůj druhý tác se steakem, sushi a šesti druhy krevet.

Nejstarší PT chlap vstal a zamířil k mému konci stolu. Bylo mu něco málo přes padesát, ale postavu měl jak maratónec, nosil blonďatého ježka a na opálených tvářích měl bledé linky od slunečních brýlí. Jeho ústa se usmívala, ale oči ne. „No, nejsou tohle Lovci monster s.r.o.? Jaké nečekané potěšení, že jsem tu na vás natrefil. Zdravím, Johne.“

Van Zant zdvořile kývl hlavou. „Armstrongu.“

Armstrong si prohlédl náš stůl, hodnotil nás. Na rozdíl od jeho společnosti naši kluci nosili normální civil, jen Cooper a Nate byli vyfintění, coby svobodní mládenci se později chystali zkusit štěstí u holek, a Haightovi vypadali, jako by se hodlali vydat na rodeo. Armstrong si všiml uprostřed sedícího Gregoria a kývnul na něj. „Hej, vás znám z Fort Bragg… seržant Gregorius, je to tak? Nevěděl jsem, že jste se připojil k téhle partě.“

Gregoria jsme naverbovali po bitvě v jeskyních DeSoya, kde ho přidělili k Národní gardě u silničního zátarasu. Zjevně Armstronga znal i z jeho druhé profese, ale podle otráveného výrazu jeho tváře se zdálo, že na něj má stejný názor jako Van Zant. „Brý večír, plukovníku. Žena nechtěla, abych celou penzi proseděl doma a kousal se nudou. Tohle znělo jako zábava.“

Armstrongův smích byl těžce povýšenecký. „S tím plnovousem jsem vás nepoznal. Vypadáte jako Barry White. Doufám, že nemáte o práci nouzi,“ řekl a přelétl nás pohledem. Když se dostal ke mně, zarazil se. Jsem si sakra jistý, že jsem ho nikdy nepotkal, ale mám docela výraznou tvář a mezi profesionálními Lovci jsem si vybudoval jistou reputaci, zčásti dokonce založenou na skutečnosti. Proto mě nepřekvapilo, že mě poznal. „Vy musíte být Owen Zastava Pitt, je to tak?“

„Osobně…“

„Já jsem Rick Armstrong.“ Řekl to, jako by to mělo něco znamenat. Rick Armstrong. Tak tohle znělo jako nefalšované veřejné jméno superhrdiny. „Jsem výkonný ředitel u PT Konzultantů.“ Vrhl jsem na něj prázdný pohled. Podíval jsem se na Tripa, ale můj přítel pokrčil rameny. „PT Konzultanti…“

„Pěstování tykví?“ zkusil jsem hádat.

„Ne. Je to…“

„Ptakopysčí trénink?“

„Paranormální taktika,“ opravil mě dřív, než jsem to mohl zkusit znovu.

„Ne,“ pokrčil jsem rameny. Armstrong vypadal trochu splaskle, ale snažil se to skrývat. Co čekal? Měl jsem příliš práce s bojem proti silám temnoty, než abych si všímal každého nového konkurenta v sousedství. „Nic mi to neříká.“

„Ale bude.“ Znovu předvedl ten falešný úsměv. „Jsem si jistý, že se v budoucnu ještě uvidíme.“

Já Armstronga neznal, ale něco se mi na něm prostě nelíbilo. Navíc jsem důvěřoval Van Zantovi, a pokud velitel našeho týmu tvrdil, že jsou to hajzlové, tak mi to stačilo. „Měl bys mi tu nechat navštívenku pro případ, že by nás zaměstnávalo něco velkýho a důležitýho a objevil se nějakej menší případ, na kterej bychom neměli čas.“ Když chci, umím být dost nepříjemný člověk.

„No, LM jsou zavedení…“ řekl Armstrong a myslel tím staří. Takže takhle to chtěl hrát. „Ale my jsme nejrychleji rostoucí lovecká společnost na světě. Máme zkušené muže, solidní obchodní plán, finanční zázemí, nejlepší vybavení a prvotřídní velitele.“

„Hezký, asi si koupím pár akcií.“

„Když už mluvím o vedení, o LM tu kolují jisté zvěsti.“ Tón, jakým to řekl, byl obzvlášť posměšný.

„Ano?“ Povytáhl jsem obočí. Rozhovor začínal narušovat můj krevetový rozvrh. „Co je s naším vedením?“

„Říká se, že Earl Harbinger byl poslední dobou mimo hru. Slyšel jsem, že na pár měsíců zmizel, vrátil se v depresi a chyběl mu prst. Říká se, že to má něco společného s tím incidentem v Michiganu. Však víte, ten důlní požár.“ Udělal prsty uvozovky. „Ten, co ve spánku zabil polovinu města, nebo to tak alespoň tvrdí ÚPKM. Nerad bych si myslel, že to byl jeden z jeho případů, co se trochu zvrtnul.“

Jistě, Earl nebyl od Copper Lake ve své kůži, ale do toho Armstrongovi nic nebylo. Všechny detaily o tom, co se v Michiganu stalo, jsem neznal, ale zjistil jsem si dost, abych věděl, že Earl nebyl mimo hru a že zuří. Vládní agentura, kterou nechtěl jmenovat, uvrhla jeho přítelkyni do smluvního otroctví.

„Možná Harbinger zvažuje, že pověsí práci na hřebík? To by byla taková škoda. Opravdová ztráta pro naši profesi.“

„Určitě mu vyřídím, jakou o něj máš starost. Protože, páni, kdyby se Earl Harbinger rozhodl odejít do důchodu, u koho by chlapi jako ty hledali inspiraci?“ Zdvořile jsem mu pokývl, čímž jsem naznačoval táhni, šmejde. „Uvidíme se na konferenci.“

„Tedy zítra. Budu se těšit. Mám ještě něco na práci. Vy si zatím užijte skvělou večeři, chlapci.“ Vrátil se ke svému stolu, aby se rozloučil se svými muži. Přísahám, že polovina z nich potlačovala nutkání mu zasalutovat.

„Já ho tak nenávidím,“ hlesl Gregorius, ale dál to nerozvedl.

„No, opravdu trochu vypadáš jako Barry White,“ pověděl mu Cooper a trhl sebou, když ho Gregorius praštil do paže.

Náš hovor se brzy stočil k normálu, a pokud něco, tak jsme teď byli ještě hlasitější než předtím. Milo mi zavolal na mobil, že dorazí co nevidět a že se s pár nováčky, co nabral na letišti, staví na večeři. Bláznivou elfku Tanyu jsem poznal, když se během jedné naší zakázky vydávala za elfího stopaře. S Edwardem zachránili pár děcek, co zabloudili do kapesní dimenze plné telepatických fey monster. Byla prvním elfem, co kdy LM přijali, o čemž jsem stále nebyl zcela přesvědčený, že je to rozumný tah, ale Milo mě ujistil, že na veřejnosti si ji snadno spletou s člověkem. Dalším nováčkem byl Jason Lococo, toho jsem znal podle jména, Lovec z Briarwoodu, kterého Earl naverboval během incidentu v Copper Lake a se kterým jsem se zatím osobně nesetkal. Slíbil jsem Milovi, že požádám hostesku o přiražení dalšího stolu.

Když jsem odkládal telefon, Green vykládal velmi barvitou a velmi nevhodnou historku a šlehačkou ji doplňoval o zvláštní efekty. Většina mojí skupiny se hlasitě smála s ním. Chlapi z PR stoicky přežvykovali, občas po nás střelili pohledem. Kodex moderního válečníka zjevně podobné chování na veřejnosti zakazoval.

Právě jsem si na tác číslo tři nakládal nachos, masové knedlíčky a mozzarellové tyčinky, když ke mně přišel Nate. Seděl na druhém konci stolu, proto můj rozhovor se šéfem PT neslyšel. „Hej, Zede, potřeboval bych píchnout s těma trotlama v černejch trikách.“

„O co jde?“

„Pořád na nás zíraj.“

„To kvůli tomu, jak moc velký jsme fešáci, Nate. Nemůžou si pomoct.“

„Když to říkáš, ale vypadaj nasraně.“

Podíval jsem se na Greena, který dopil další pivo, hlasitě si říhl a otřel si pusu hřbetem dlaně. Neslyšel jsem, co říká, ale Trip vypadal nervózně a všichni ostatní se bavili. Trip, vždy hlas rozumu, se snažil Greena uklidnit. Van Zantova židle byla prázdná. Asi si odskočil a nechal bývalého poldu z mravnostního na chvíli bez dozoru. Pár lidí od PT už se touhle dobou tvářilo dost bojechtivě. „Green zkouší vyvolat rvačku?“

Nate si povzdechl. „Pořád se vzteká kvůli poslední zakázce, kdy jeho tým odvedl všechnu nebezpečnou práci, ale pak tam vlítnuli PT a v poslední minutě si přivlastnili odměnu z Fonasilu. Green sám přišel o dvacet táců a jednoho z jeho chlapů málem utopila obří oliheň.“

„Takže ty ode mě nepotřebuješ pomoc s Podrazáckejma taktikama, nebo jak si to říkaj, ty potřebuješ píchnout se zvládnutím svejch chlapů. Hele, proč tam nejdeš a neřekneš Greenovi, ať se zklidní? Jseš Shackleford. Tohle je tvoje rodinná firma.“ Věděl jsem, že Earl do Natea vkládá velké naděje, protože se od něj očekávalo, že bude pokračovatelem jména Shackleford. Byl pod pořádným tlakem, zvlášť když vedení operací teď měla pod palcem jeho starší sestra. Nate byl tvrďák a nadšenec, ale své místo ve společnosti stále hledal. Vysoký mladík se rozpačitě podíval na špičky svých bot. „Ale ty to neuděláš… protože na ně nechceš vlítnout jako šéfův vnuk a zkazit všem zábavu…“

„Antiprotekce je peklo. Na totemu jsem pořád hodně nízko. Ať jim řeknu cokoliv, budu vypadat jako srab, co se schovává za Julii. Ona je tady těžká váha, ne já. “

„Jestli tím naznačuješ, že je Julie tlustá, tak tě zastřelí.“ Věděl jsem, že to tak nemyslí. Navíc Julie byla ve skvělé formě. Vzal jsem si za manželku kombinaci amazonky, jižanské krásky a prvotřídního odstřelovače.

„Ty víš, co tím myslím,“ žadonil dál Nate.

„Popros Holly. S tou si nikdo zahrávat nebude.“

„Děláš si srandu? Myslím, že ta se tím vším skvěle baví. Prosím, Zede, já všechny ty chlapy moc dobře neznám, ale tebe respektujou.“

„Já nejsem velitel týmu.“ Někteří z nás měli kromě lovení i své povinnosti na základně a podle současného organizačního schématu LM jsem byl jen finanční manažer. To mě stavělo na stejnou úroveň jako naši recepční, i když Dorkas tu byla déle a šel z ní větší strach.

„Ale jsi taky Zabiják bohů.“

Dobrá poznámka. Cestování do jiných dimenzí a zabití velkého Starobylého vám u téhle party získá pár bodů. „Být velitel je občas na prd, Nate. Budeš si na to muset zvyknout.“ Jeho starší sestra by prostě všechny kopala do zadku, dokud by nezapadli zpátky do latě, ale nejmladší Shackleford se ještě nenašel. Byl Lovcem déle než já, ale není snadné vyrůstat ve stínu legend. „Dobře, no tak jo. Jen mě nech nabrat si pár dalších rybích prstů.“

Když jsem se svalil zpátky na svoji židli, poznal jsem, že Green už vyprovokoval dva nejbližší Lovce z PT do stavu, kdy je svrběly pěsti. Ten chlap měl vážně dar. Cítil jsem ve vzduchu něco ošklivého. Normálně by mi to moc nevadilo, ale my měli být profesionálové, oni měli přesilu a já si byl dost jistý, že jsem jednoho z chlapů od PT viděl v televizi v Ultimate fighter.

„Zede, ten chlap na mě pořád čumí!“ zavolal na mě Green, motal se mu jazyk. „Asi mu připadám sexy!“ Podíval se na Ultimátního bojovníka a provokativně olízl šlehačku z větrníku.

Ultimátní bojovník prudce vstal a Green, který už dosáhl stádia nebojácné blbosti, taky. Trip se natáhl po Greenovi a jeden z PT Lovců chytil za paži Ultimátního bojovníka. Já a můj tác dobrot jsme vstoupili mezi znepřátelené strany, abychom si zahráli na vyjednavače. „Hej! Klídek, chlape.“

Ultimátní bojovník do mě vrazil a já skončil s thajskou burákovou omáčkou na triku a většinou svých dobrot na podlaze. To, že jsem z něj hned nevymlátil duši za zničení mého drahocenného nákladu, něco vypovídá o tom, jak moc jsem za posledních pár let dospěl. Rychle se zvedla asi polovina Lovců z PT. Na mojí straně na nohy vyskočili Gregorius a Haightovi, tvářili se natěšeně, zatímco zbytek osazenstva stolu měl ve tvářích rezignovaný výraz raději bych měl pomoct svým pitomým přátelům. Říkejte si o Lovcích, co chcete, ale vždycky si kryjeme záda. „Všichni se uklidněte. Nic se nestalo, můj kámoš jen trochu přebral.“

Trip stáhl prskajícího Greena zpátky na židli. Trip byl z těch dvou naštěstí ten silnější.

Snažil jsem se situaci odlehčit. „Neviděl jsem tě v televizi? Střední váha. Byl jsi skvělej. Miluju tyhle věci…“

„Drž si svýho idiota na vodítku,“ zavrčel na mě Ultimátní bojovník, když ho odtahovali zpátky na židli. „Necivilizovaní alabamští burani.“

Vzpomněl jsem si, že Green je Kaliforňan, ale opravovat ho by asi situaci neprospělo. Jediným rodilým Alabamanem u stolu byl vlastně Nate, a ten mluvil slušně a nosil kravatu. Posadil jsem se. „Greene, ty debile. Už sakra vychladni, nebo přísahám, že ti zlámu další kost.“

„Sorry, Zede. Není moje chyba, že jsou to takoví parchanti. Právě jsem všem říkal, že PT jsou banda křiváckejch prolhanejch podvodníků a že ten Armstrong je zlodějskej pytel…“

„Kámo, začni používat svůj vnitřní hlas,“ navrhl mu Trip, zatímco studoval svaly a testosteronem osazený stůl, co na nás zíral. „Já o výprask nestojím.“

Green se zahihňal. „Já se nebojím. Máme Zeda. Prostě se schovej za ním. Takovej byl můj plán. On je obrovskej.“

„Díky,“ zabručel jsem. „Vzpomenu si na to, až mi někdo vykopne zuby.“

Přišla servírka a já se rychle omluvil za nepořádek a vrazil jí dvacku. Bezpečáky naštěstí nikdo nezavolal, zdálo se, že se všichni uklidnili. Vrátil se Van Zant, uviděl personál uklízející moje rozsypané jídlo a všechny ty napjaté obličeje a zeptal se, o co přišel. Ukázal jsem palcem na Greena. „Myslím, že se potřebuje vyspat.“

Van Zant smutně zavrtěl hlavou. „Občas mu povolí nervy. Postarám se o něj. Jdeme, chlape. Proč si trochu neopláchneš obličej, nebo tak něco?“ Vytáhl Greena za límec.

„Ale já ještě nedojed svůj větrník!“

„Omlouvám se, Zede. Je to vážně skvělej Lovec, když je střízlivej.“

Krize zažehnána a já se mohl vrátit k doplňování jídla, zatímco Van Zant odváděl opilého Lovce pryč. U vchodu jsem zahlédl malého chlapíka s obřím zrzavým plnovousem. Ukázal jsem Milovi, kde je náš stůl. Poslední účastníci večerní párty LM dorazili.

S částečně naloženým tácem jsem se kleštičkami pokoušel nabrat pár krabích nohou, když mi někdo narazil do paže. Další mohutný chlap se natahoval pod skleněný kryt švédského stolu. „Omlouvám se,“ řekl zdvořile.

„Já taky,“ odpověděl jsem a kousek uhnul. „Neviděl jsem tě. Krabí nohy trochu rozptýlily moji pozornost.“

„Díky.“ Nabral si pár kilo korýšů a hodil je na tác. I přikrčený měl problém dostat se pod kryt. Narovnal si záda, tyčil se nade mnou. Já mám dva metry a nosím boty s tlustou podrážkou, ale i tak měl pár centimetrů navrch.

„Kdybys viděl tu show, jak se chytaj. Chutnaj pak ještě líp…“ Zarazil jsem se. Ten chlap mi připadal povědomý. Bylo mu kolem třiceti, tlustší, bicepsy vypadaly, jako by si pod trikem schovával šunku. Na obrovské hlavě měl strniště krátkých černých vlasů a prostředkem se táhla jizva, asi po těžkém zranění lebky nebo operaci mozku. Malá očka se přimhouřila, když se na mě podíval pozorněji. Jedno z těch očí se nedívalo úplně stejným směrem jako to druhé. Přes široký obličej přešel zmatený výraz.

Odkud toho chlapa znám?

Nebylo těžké uhodnout, proč jsem ho hned nepoznal. Zestárl. Navíc to bylo už několik let a on tehdy neměl tu jizvu a šilhavé oko. Navíc jsem mu tehdy klečel na hrudníku a bušil mu lokty do zkrvaveného bezvědomého obličeje, dokud jsem mu nerozmáčkl oko a nerozrazil lebku.

„Ty!“ vyhrkli jsme společně.

Jeho tác s rachotem dopadl na podlahu. Ostatní hosté v sekci mořských plodů náhle ztichli. Obr vycenil zuby a sevřel prsty v pěst. „Ty hajzle!“

Poslední ilegální zápas, kterého jsem se kvůli penězům zúčastnil, byl proti zabijákovi, vězením zocelené mašině. Málem ze mě vymlátil duši, dokud jsem ho nakonec nesložil, neztratil nad sebou kontrolu a málem ho neubil k smrti. Ani jsem neznal jeho jméno.

O krok jsem ustoupil. Měl právo zuřit. Byla to ta nejhorší věc, co jsem kdy udělal. „Byla to neh…“

„Nehoda?“ Na krku mu naběhly žíly. „Byl jsem mimo a ty jsi do mě nepřestával mlátit, dokud tě neodtáhli! Připravil jsi mě o oko!“

„Promiň.“ Páni, to znělo uboze.

„Zničil jsi mi život!“ A pak se na mě obr s řevem vrhl.

Zvedl jsem kovový tác právě včas, aby ho jeho pěst přehnula napůl. Tác mi vyletěl z ruky a servírka zaječela. Uskočil jsem nazad, tvrdě jsem narazil do stolu s ledovou labutí. Instinktivně jsem se přikrčil, aby mi hlava zůstala připojená k tělu, a obr brutálním levým hákem dekapitoval labuť. Pak sklonil rameno a nabral mě, srazil nás oba na stůl. Ledová labuť se převrátila, dopadla na zem a explodovala, rozletěla se na kusy. Stůl se pod námi složil a my se oba odkutáleli opačnými směry.

Nastala chvíle šokovaného ticha a pak všem v bufetu hlavou proběhla volba uteč-nebo-bojuj. Pro normální lidi to byl útěk od rvačky dvou opravdu velkých chlapů. U Lovců naneštěstí útěk obvykle nebyla první reakce. Od východu se ozval bojovný výkřik. „Ten PT šmejd praštil Zeda!“ ječel Green a prodíral se mezi lidmi. Chlap, co mě napadl, měl hnědé triko… Green s řevem proběhl restaurací. „Bitka! Bitka!“ Skočil a srazil nejbližšího zaměstnance PT, který si právě z dezertního stolu posloužil kouskem koláče.

„Ne! Ten k nim nepatří.“ Vstal jsem, ale obr už se na mě řítil a já měl najednou příliš práce s ochranou životně důležitých orgánů, abych mohl pokračovat v komunikaci.

Strávníci u stolu LM všichni vstali, aby zjistili, co se děje, a Paranormální taktici se zachovali stejně. Obě skupiny se na sebe chvíli dívaly… a pak to vypuklo. Poslední věc, kterou jsem viděl, byl jeden z bratří Haightů, jak direktem do čelisti uzemnil někoho z PT, a pak už jsem se musel soustředit na svoje vlastní problémy.

Obr šel po mně, ruce nahoře a povolené, chránil si obličej. Zuřil, ale pořád se pohyboval jako profík. Když jsme se poprali minule, bylo to těsné. Tohle byla nejhouževnatější lidská bytost, s jakou jsem kdy bojoval, přinejmenším do doby, než jsem zjistil, že Franks se jako člověk nepočítá.

„Nechci s tebou bojovat,“ varoval jsem ho.

„Na to jsi měl myslet, než ses mě pokusil zavraždit.“

Byl rychlý, ale tohle nebyl ring a já nemínil bojovat fér. Nakopl jsem kus ledu a on instinktivně uhnul, když prosvištěl kolem. Strhnul jsem ze stolu ubrus a přehodil mu ho přes hlavu jako síť. Rád bych tvrdil, že jsem to udělal jako kouzelník a všechny tácy a karafy zůstaly stát, ale to se nepovedlo, a tak se jich většina rozbila na zemi. Zamotaný do ubrusu se nemohl dobře bránit, tak jsem se na něj vrhl. Nabral jsem ho dvakrát do žaludku, a když sklopil ruce, natáhl jsem se a vrazil mu jednu do zubů.

Ale pak mi hodil ubrus zpátky a myslím, že to byl loket, co mě trefilo do spánku. Viděl jsem hvězdičky, když se ohnal a poslal mě na masný stůl. Šunka ztlumila můj pád. Obsluha masného pultu utíkala jako život. Zvedl jsem se, hodil na obra roštěnou a on ji odrazil přes celou místnost.

Srazili jsme se. Nebyla v tom žádná elegance, prostě pěstní souboj. Dopředu a ústup, vyměňovali jsme si údery. Příliš zaměstnaný ochranou obličeje jsem schytal ránu do žeber, což bolelo, a pak mě nabral do žaludku, což bolelo hodně, a já najednou litoval té hromady jídla, co jsem dnes snědl. Jeho bota došlápla na kus ledu, a když mu podjela noha, tvrdě jsem ho kopl do stehna té druhé.

Upadl na dlaně a kolena. „Zůstaň dole!“ nařídil jsem mu.

Hosté utíkali z restaurace. Green někoho držel v kravatě a další chlap z PT mu visel na zádech. Zapomněl jsem, že Van Zant býval šampiónem velterové váhy. Připomněl mi to tím, že právě složil dvakrát tak velkého chlapa. Haightové vypadali, že se baví, dokud jednoho nepřetáhli židlí. Gregorius zápasil s PT Lovcem vedle nápojového automatu. Ultimátní bojovník drtil v sevření Coopera. Albert, přestože chodil o holi a měl ortézu, se ukázal být překvapivě houževnatým bojovníkem, čelil najednou dvěma PT Lovcům, což Tripovi zjevně nepřipadalo sportovní, protože jednoho z nich prohodil skrz rohovou kóji. Dokonce i Holly se zapojila. Chlápek z PT zaváhal, nechtěl praštit holku, a ona ho kopla do rozkroku s takovým gustem, jako by právě vykopávala na fotbale.

Otočil jsem se zpátky k obrovi a neviděl jsem, jak ruce mého soupeře dopadly na další tác, kterým se bez váhání ohnal a přetáhl mě s ním přes spánek. Celý svět se roztočil. Upadl jsem na záda. Obr na mě chtěl dupnout, ale Nate ho tělem srazil na zmrzlinářský stroj. Škoda, že jsou Shacklefordové z Alabamy, z toho kluka by byl slibný hokejista.

Kohout vanilkové zmrzliny se ulomil a zmrzlina vystříkla ven. „Proti tobě nic nemám,“ procedil obr přes zaťaté zuby. „Jen s ním. Kliď se mi z cesty.“

„Když si zahráváš s LM, zahráváš si s náma všema!“

Obr naklonil svou zdeformovanou hlavu do strany. „Cože? LM?“

Nate se ho pokusil praštit, ale i když byl rychlý a relativně zkušený, obr prostě bojoval za úplně jinou ligu. Snadno srazil Nateovy ruce stranou, chytil mého švagra za kravatu, aby ho udržel na místě, a udeřil ho do obličeje. Jeden, dva, tři tvrdé zásahy, než Nateův mozek vůbec mohl zaregistrovat ten první. Nate se složil. Zhasl jako svíčka.

To mě vážně naštvalo. Vstal jsem z podlahy, připravený někomu nakopat zadek.

Dovnitř se tlačila hotelová ochranka. Protože se restaurace otáčela na plošině, celé místo se kvůli naší eskapádě ošklivě otřásalo. Další ledová socha spadla a rozbila se, někomu se podařilo hodit něčím dostatečně těžkým, aby strhl jeden ze svícnů. Křik, když Green schytal dávku pepřového spreje, a pak další křik, když Lee strčil konkurenčního Lovce do fontány s čokoládou.

Jeden z chlapů od PT se mi postavil do cesty. Neměl jsem čas kočkovat se s těmi opičáky, když tu na boj čekal skutečný soupeř. Neohrabaně jsem se ohnal a trefil ho předloktím a celou svou vahou tak tvrdě, že ve spirále odletěl přes stůl. Další Lovec v černé košili se dostal mezi nás, tak ho obr prostě zvedl a odhodil přes sushi bar, ani nezpomalil. Střetli jsme se uprostřed místnosti a pokračovali ve vzájemném vytloukání duší.

Na tak velkého chlapa byl rychlý, stejně jako já, ale měl výhodu většího dosahu, takže jsem se musel neustále pohybovat a držet od něj dál. Nebyl jsem zvyklý, že jsem v souboji ten menší a lehčí. Zaklesli jsme se do sebe na druhé straně bufetu, oba jsme do sebe bušili koleny a lokty. Dohromady jsme mohli vážit tak tři sta kilo a drtili jsme okolní nábytek, jako by někdo do restaurace plácnutím poslal naštvaného býka. Nedošlo mi, že jsme se dostali příliš daleko, dokud jsem ramenem nenarazil do chladné skleněné bubliny kolem restaurace. Praskla.

Zachytil jsem se botou o zábradlí a obra odstrčil, podařilo se mi ho praštit roztřesenou pravačkou. To ho zpomalilo.

„Lococo! Přestaň! Zede! Owene! Co to, sakra? Přestaň mlátit toho nováčka!“ Běžel k nám Milo, jen o krok před ochrankou kasina a důstojníkem lasvegaské policie. „Jste ve stejnym týmu!“

Obr Mila asi neslyšel, protože zařval, vrhl se na mě, chytil mě kolem pasu a pak jsme oba proletěli oknem. Tříštilo se kolem nás sklo a pak jsme letěli. Krátce. Dopadli jsme do vody, ale nebyla zvlášť hluboká, protože hned po vodě přišly dlaždice. A ty dlaždice byly hodně tvrdé.

Měl jsem vyražený dech, ležel jsem na zádech v patnácti centimetrech vody, pokrytý třpytivými střepy, a díval se na díru ve skleněné stěně bufetu o patro výš, zatímco na mě kamenná dračí hlava plivala další studenou vodu. Obr ležel na boku vedle mě. Na tváři a pažích měl pár ošklivých škrábanců od skla. Já asi nevypadal o moc líp. Zjistil jsem, že jeho šilhající oko je falešné, protože mu vypadlo a leželo mezi námi na dně bazénku.

Kolem stál velký dav gamblerů a zákazníků místních obchodů, zírali na nás s otevřenou pusou. Spousta z nich si nás fotila.

Pád z něj alespoň vyrazil chuť bojovat. Obr se podíval na smajlíka LM na mém potrhaném triku a zasténal.

„Jason Lococo?“ zachrčel jsem.

„Uh-huh…“

„Owen Zastava Pitt.“ Rozkašlal jsem se. „Rád tě poznávám. Vítej u Lovců monster s.r.o.“

Pak se k fontáně seběhlo několik policistů a zatkli nás.

Kapitola 2

„Tohle je na prd,“ posteskl si Trip a studoval betonovou podlahu naší cely. Ztratil jsem přehled, kolikrát už to řekl.

Nás dva oddělili od ostatních krátce po focení. Připadalo mi rozumné, že se snažili necpat moc lidí z jedné rvačky do stejné cely. Jistě, bylo to hnusné místo, co smrdělo po zvratcích, a vysedávala tu spousta ubožáků, ale nebylo to tak moc zlé. „No tak, kámo. Je to mnohem lepší cela než ta, kde jsem byl posledně.“ Poplácal jsem lavici. „Vidíš? Ani jeden škorpion v dohledu.“

„Nejsme v Mexiku a tvoje tchyně se asi nechystá ukázat a zabít všechny stráže.“

Pravda. Vzhledem k tomu, že jsme si právě prošli rvačkou, jsme byli oba relativně nezranění. Bolel mě zadek, Lococo mě podaroval pár tvrdými údery a příšerně mi po pádu do fontány třeštila hlava, ale jinak jsem se cítil v pohodě. „Jen se snažím trochu odlehčit situaci.“

„Moc nepomáháš.“ Trip ztišil hlas, aby nás neslyšela spodina společnosti, se kterou jsme sdíleli zadržovací celu. Nervózně se rozhlédl. „Nikdy dřív mě nezatkli. Já nikdy nedostal ani pokutu za rychlou jízdu! Mám záznam bez poskvrnky.“

„Měl jsi,“ opravil jsem ho. „Záleží na tom? Ani všechna slušnost světa ti nepomohla, když do tebe tehdy federálové mlátili jako do piňaty. Podívej se na to z lepší stránky, teď si získáš větší respekt u trpaslíků.“

Co jsme věděli, po chaotické dohře v bufetu Posledního draka skončila ve vězení větší část naší večerní party. Pár jich odvezli přímo do nemocnice, ale Trip si byl jistý, že viděl Tanyu utéct přes kuchyň. Elfové jsou prostě mazaní. Vše se zkomplikovalo, když zasahující důstojníci zjistili, že u sebe skoro všichni máme pistoli, v některých případech i dvě a víc. Policajt, co šacoval Coopera, málem dostal infarkt, když našel svůj první ruční granát.

Nemůžu mluvil za Paranormální taktiky, ale skryté zbraně na naší straně byly naprosto legální, se všemi papíry a zaplacenými poplatky. Pokud Lovec věděl, že někam pojede, ujistil se, že bude ozbrojený, a specifická povaha našeho povolání vyžadovala trochu širší výklad, když došlo na právo nosit zbraň.

Navzdory šestatřiceti pistolím, dvaatřiceti nožům, čtyřem dřevěným kolíkům, třem teleskopickým obuškům, dvěma tříštivým granátům, bloku C-4, Leeově holi s mečem a garotě ze struny od piána, které policejní oddělení Las Vegas nashromáždilo, ani jedna ze zúčastněných stran při rvačce nepoužila jedinou zbraň. Pokud se tedy nepočítala židle, kterou přetáhli po hlavě Shawna Haighta. Tyhle zásoby jsme měli na monstra, ne na lidi… Docela lituji každého pitomce, co by zkusil přepadnout Lovce monster.

Dozorce se zastavil u naší cely. „Jones a Pitt.“ Zabzučení, hlasité cvaknutí a dveře naší cely se s rachotem otevřely. „Můžete jít.“

To bylo rychlé. Strávili jsme tu jen pár hodin, ani nás nevyslechli, natož abychom skončili před soudcem. „Vážně?“ Shromáždění násilníci, drogoví dealeři, opilí řidiči a prostituti, se kterými jsme se dělili o celu, nás sledovali s nemalou závistí. „Už?“

„Máte šťastnej den. Tudy.“

V čekárně stál Earl Harbinger. Ruce měl zaražené hluboko v kapsách své kožené bundy, což dělal vždycky, když je potřeboval zaměstnat v místech, kde se nesmělo kouřit. Rád bych tvrdil, že se mu při pohledu na nás ulevilo, ale on naopak vypadal mnohem podrážděněji.

„Ahoj, Earle. Díky za…“

Hned mě utnul. „Máš ponětí, kolika laskavostí jsem se musel dovolávat, aby nikoho z vás idiotů neobvinili?“ Čím byl Earl naštvanější, tím jižanštěji mluvil, a právě teď to znělo, jako by se chystal opéct sumce a podívat se na NASCAR.

Otočil jsem se na Tripa, ten pokrčil rameny. „Hodně?“

„Hodně? Sranda, protože přesně tohle slovo použili právníci kasina, když jsem se ptal, na kolik mě přijde zamáznutí škod.“

„Tak moc zlý?“

„Počkej, až uvidíš účet. Je tlustej jak telefonní seznam.“ Earl zakoulel očima. „Myslím, že napařit nám ledovou sochu, která by stejně roztála, je trochu přehnaný. Ale žalovat nás nebudou. LM už pro město párkrát dělali. Pořád nám dluží, když jsme se tu před lety postarali o nejhorší zamoření upírama v historii, takže nás neoškubali tak drsně, ale až bude příště Las Vegas potřebovat naše služby, budeme pro ně makat prakticky zadarmo. Víte, jak moc to uráží moje principy. Tady je každej nemilosrdnej obchodník. Julie a Eddings zrovna dělaj na nové smlouvě.“

Eddings byl velitel našeho týmu v Las Vegas a podle toho, co jsem o něm slyšel, se mu práce pro bono nebude dvakrát zamlouvat. „Vážně mě to mrzí, Earle.“

„A to jsem měl kliku, že jsem z toho vyklouznul tak lacino. Zmínil jsem se někdy, jak moc nesnáším toho kreténa, co dělá v Nevadě senátora? Jakmile se doslechl, že mají na háčku Lovce, hned tu začal čmuchat. Jedinej případ, kdy ho zajímá rozpočet, je vyjebávání s Lovci. Křiváckej parchant. Myslím, že jsme utekli hrobníkovi z lopaty. Naštěstí pro nás je ředitel kasina přesvědčenej, že empém bude velký úspěch, ale toho by dosáhli jen těžko, kdyby nechali dva tucty účastníků ve vězení.“

„Oceňuju, že jsi nás dostal ven.“

Earl si odfrkl. „Nevytáhnul jsem tě kvůli svýmu dobrýmu srdci, Zede. A ať tě ani nenapadne, že jsem to udělal, protože jsme teď příbuzní. Tak pěkná holka jako Julie by si našla novýho chlapa za pár dní. Nanejvejš tejdnů.“

Někdy bylo obtížné mít za pra-pratchána nejdrsnějšího Lovce všech dob, ale jednou jsem mu pomohl bojovat s démonem v jeho hlavě, takže mezi námi bylo jisté pouto. „I já tě miluju, Earle.“

„Chytráku.“ Earl se podíval do hlavní chodby. Přiváděli ostatní, Earl kývl na Van Zanta, když dorazil. „K čertu, kdybych neměl strach, že bych vás mohl všechny rychle potřebovat a nezmrzačil tím čtvrtinu svejch týmů, nechal bych právní systém, ať si dá pěkně načas, a pak za vás zaplatil kauci, až se konečně dostanete před soud. Ale doneslo se mi, že Paranormální taktici se snaží uzavřít vlastní dohody s mejma klientama, a to já nemíním tolerovat.“

„Přiznej to, staříku,“ ozval se Van Zant. „Ty se prostě vztekáš, že jsme si užívali rvačku a tebe nikdo nepozval. Připomíná mi to časy, když jsme já, ty a Sam přestavěli ten bar ve Wyomingu.“

„To bylo poprvý, co jsem chlapa přetáhnul vycpanou losí hlavou.“ Earl znal Van Zanta hodně dlouho a konečně se trochu pousmál. „No dobře, dostal jsi mě.“ Dva velmi zkušení Lovci si potřásli rukama. „Kde je tvůj kluk? Podle toho, co jsem slyšel, ten bordel začal on.“ Green vyšel zpoza velitele svého týmu, pomlácený, otrhaný, s kocovinou, a vypadal hodně sklesle. „Ty, s tebou jsem ještě neskončil… a měl by sis dát sakra pozor, abys mi nepoblil pronajatou dodávku.“

Nakonec dorazili všichni, kdo neskončili v nemocnici. Zatčení se vyhnula i Holly, což nebylo nic překvapivého. „Myslím, že mám odštípnutej zub,“ postěžoval si Lee, zatímco jazykem zkoumal svůj chrup. „He, ale stálo to za to.“

„To bylo úžasný, jak jsi toho chlapa vymáchal v čokoládový fontáně,“ pověděl mu Trip. „Vsadím se, že to pálilo.“

„Ne tak úžasný, jako když jsi toho blbce prohodil sedačkou.“ Lee a Trip si ťukli pěstmi.

Harbinger se na ně zamračil a oba hned zmlkli. „Ne že by se mi nelíbila představa, že si z nakopávání zadků konkurence uděláme obchodní strategii, ale nelíbí se mi realita, kde se to tak zatraceně prodražuje. Raději byste se měli začít modlit za zombie apokalypsu, protože asi tolik peněz budete muset z Fonasilu vytáhnout. Účet za tohle fiasko se zatáhne z vašich platů.“ Následovalo kolektivní zasténání. „Seberte si svý věci a vracíme se do hotelu.“

Počkal jsem, dokud všichni ostatní neodejdou k recepci. Stála tam velká krabice s vybranými zbraněmi. Jediný Green, který měl dost rozumu nechat pistoli na pokoji, když se začal posilňovat z minibaru, zůstal neozbrojený. Mávnutím ruky jsem přilákal šéfovu pozornost. „Počkej chvíli, Earle. Musíme si promluvit.“

„Doufám, že jde o dobrý zprávy, protože zatím mi tenhle ne zrovna ukázkovej začátek konference velkou radost nedělá.“

„Máme problém s jedním nováčkem.“ Neznal jsem všechny detaily o tom, co se stalo v Michiganu, a Earl to nechtěl rozvádět, ale věděl jsem, že do incidentu byl zapletený i Jason Lococo. Nějak si získal Earlův respekt, a to nebylo nic jednoduchého.

„Zatím si myslíme, že elfka se pořád schovává v kasinu. Tanya se ukáže, až si bude myslet, že je čistej vzduch. Přívěsový elfové maj za ušima.“

„O ni nejde, ale o Lococa. To on začal rvačku, ne Green.“

„Je v nemocnici.“ Earl na mě vrhl pobavený pohled. „Potřebuje zašít, protože jsi jeho obličejem otevřel okno. Jak to Jason začal?“

„Nevěděl jsem, kdo to je, nikdy mi neřekli jeho jméno, ale…“ Ukázal jsem si na oko. „Ta skleněnka?“ Zapíchnul jsem si palec do hrudi. „Jo, to má ode mě, ten ilegální zápas, co se podělal. Ukázalo se, že mi to má pořád za zlý.“

„Cože? Proč jsi mi sakra…“

„Nevěděl jsem to. Už je to dávno. Když mě Lococo uviděl, ztratil nervy a zkusil mě praštit. Green to viděl, myslel si, že patří k PT, skočil na ně a pak už šlo všechno k čertu.“

„Zatraceně.“ Earl si promnul obličej. „Bylo by dobrý vědět podobný věci předem. Možná bych zařídil setkání, co by nezahrnovalo takovou zkázu. No, jen další ukázka, jak moc potřebujeme najmout někoho přes lidský zdroje.“

„To by byl zajímavej dotazník. Zaškrtněte, pokud tu jsou Lovci monster, kterým se chcete pomstít.“

„Jason je dobrej chlap, Zede. Solidní.“

„Je to zabiják.“

„A ty ne?“

Tím mě Earl dostal. Co jsem vzal tuhle práci, nezabíjel jsem jen monstra, i když členové Církve dočasné smrti, co skončili na špatném konci Anihilátora, mi spaní nekazili. „Lococo seděl.“

„To vím. Taky riskoval život, aby zachránil město před armádou nemrtvejch vlkodlaků, a měl dost kuráže, aby po mně šel s požární sekerou. Budeš se k němu chovat se stejnym respektem jako k ostatním Lovcům a já mu řeknu, že to samý platí i pro něj. Podobný kraviny tolerovat nebudu. Rozumíme si?“

„Ne, nerozumíme,“ odpověděl jsem. Earl se na mě podíval. Byl to můj šéf, a přestože jsem si místo v jeho organizaci zasloužil, byla by blbost hádat se s ním. „No dobře, rozumíme. Možná kdybys mi toho řekl víc, tak by mě to tak nepřekvapilo. Kdy se mi chystáš povědět zbytek o tom, co se stalo v Michiganu?“

Po tváři mu přelétl temný výraz. „Nikdy.“ Otočil se a odešel. „Jdeme.“

Navzdory skutečnosti, že jsme před pouhými pár hodinami zdemolovali část hotelu, personál Posledního draka nás přivítal s nervózními úsměvy. Juliina nová smlouva zjevně ředitele potěšila natolik, že zapomněl, že vůbec k něčemu došlo. Je úžasné, jak rychle se zapomíná, když jsou ve hře absurdní sumy peněz a spousta laskavostí. Takhle to asi funguje u rockových kapel, když zničí hotelové pokoje a zaparkují auto v bazénu. Obvykle bych se ohledně jejich životního stylu zeptal Moshe, ale s ohledem na současné okolnosti bych ho tím asi jen naštval.

Opravdu bych se měl stavit za svým bratrem, když jsem ve městě…

Než nás vysadil, Earl mi slíbil, že si s Lococem promluví hned, jak se vrátí z nemocnice. Sotva jsem toho chlapa znal, a netušil jsem, jak tohle může dopadnout. Ne že bych proti Lococovi měl něco osobního. To, k čemu došlo, byla moje chyba, ale taky už to bylo několik let. Ostatní bojovníky jsem znal jen podle jejich reputace, a on ji měl dost špatnou. I když jsem se cítil hrozně, že jsem ho málem zabil, věděl jsem, že si to málo lidí mohlo zasloužit víc. Ale Lococo to plavat nenechal. Byl to zabiják a nenáviděl mě, což je dost špatná kombinace. I kdyby Earlovi slíbil, že se bude chovat slušně, v našem oboru docházelo k nehodám. Lococo už jednou ve vězení seděl, a ať už prve zabil kohokoliv, dotyčný mu nerozmašíroval oko a neotevřel lebku. Nejlepší bude se mu vyhýbat, ale dokud se bude vyskytovat poblíž, musím si hlídat záda.

Byli jsme pestrá směska – potrhané oblečení, pár monoklů, zlomené nosy, rozseknuté rty a kyselá nálada – a to jsme nepatřili k těm, co potřebovali lékařské ošetření. V lobby nás s nepříliš dobře skrývaným nepřátelstvím sledovalo pár mužů v oblecích. Obleky byly příliš drahé, aby šlo o agenty ÚPKM z konference, proto muselo jít o elitu hotelové ochranky, která na nás měla dávat pozor. Večeře proběhla před šesti hodinami a všichni jsme byli příliš unavení, abychom se pokusili byť jen o oční kontakt s vyfintěnými agenty. Jen jsme se nacpali do výtahu a vyjeli do svých pokojů. Ochranka asi měla sebevražedné sklony, protože Cooper a Lee si stále hlasitě stěžovali, že jim policie zkonfiskovala část jejich výbušnin.

Výhled z přecpaného skleněného výtahu byl pěkný, protože větší část hotelu tvořil jeden obří otevřený prostor. Na horních patrech se stále malovaly a dovybavovaly pokoje. I když byl obrovský, hotel sám se podobal městu duchů. Jedinými hosty tu byli účastníci MKPLM. To sice znamenalo několik stovek hostů, ale s ohledem na rozlehlost budovy nic moc. Nový hotelový personál se na nás stále zaučoval. Můžete vychytávat mouchy na lidech, co se účastní něčeho tak přísně tajného, že o vás nebudou moct později napsat špatné hodnocení. Rádi jsme se považovali za celebrity, ale ve skutečnosti jsme byli spíš pokusní králíci.

Většinu lidí z LM nastěhovali do šestnáctého patra. Já z výtahu vystoupil jako poslední. Pokoj, který jsem sdílel s Julií, se nacházel jen o kousek dál v chodbě. Popřál jsem ostatním dobrou noc a projel zámek kartou. Překvapilo mě, že navzdory pozdní hodině je můj pokoj plný Lovců, většina se smála, když jsem vešel. Pár dalších začalo skandovat: „Rocky! Rocky!“

Julie tam byla taky, oblečená v pracovním. Nešlo však o tu obrněnou verzi, kdy měla vlasy nacpané pod přilbou, aby jí nepoletovaly kolem hledí, předepsané brýle a odstřelovačské oblečení. Tenhle model byla konzervativní, ale stále atraktivní obchodnice s rozpuštěnými vlasy a normálními brýlemi, v němž vypadala jako sexy knihovnice. Používala ho vždy při jednání s úřady a byrokraty. V obou módech vydělávala Lovcům monster velké peníze, ale dnes mě mohl z vězení dostat jen jeden. Má milovaná manželka založila ruce a nesouhlasně mlaskla jazykem. „Vidíš? Ty to v bufetu vždycky přeženeš a pak toho lituješ.“

„Proč se v našem pokoji pořádá večírek?“

Přistoupila ke mně a prohlédla si můj obličej. „Není to tak zlý. Podle tvejch obvyklejch standardů jsi z toho vyváznul lacino. Skoro bych nepoznala, že ses porval. Obvykle vypadáš jako hamburger,“ ušklíbla se Julie a políbila mě. „Už ti Earl natrhl zadní partie?“

„Začal s tím, ale tentokrát to nebyla moje vina. Dlouhý příběh.“ Zvýšil jsem hlas. „Ale no tak, lidi. Tohle není žádná zábava.“ Moji spolubojovníci zaslechli rozruch a sledovali mě z chodby. Teď už byl pokoj opravdu narvaný. „Vážně, mám za sebou mizernou noc. Všichni se ztraťte.“

„A přijít o rvačku?“ Julie mě vzala za ruku a odvedla k televizi. Někdo do ní zapojil laptop. Ukazovala, co bezpečnostní kamera nahrála během večeře. Video právě dosáhlo bodu, kde jsme s Lococem narazili do okna, to se kolem nás dramaticky roztříštilo a my vypadli ze záběru. Shromáždění Lovci se hlasitě zasmáli na můj účet.

Na gauči seděla Holly a ovládala počítač. „Nazdar, Zede.“

„Jak ses dostala ven?“

„Utekla jsem přes kuchyň… tady, koukni se. My už to viděli pětkrát. Tohle se nikdy neomrzí.“ Vrátila to a znovu pustila. Video začínalo, když jsme se s Lococem srazili nad krabíma nohama. „Ten výraz ve tvym obličeji, když tě vazoun od PT praštil tácem, je k nezaplacení.“

„Cože? On není – do hajzlu. Kde jste to…“

„Melvin,“ vysvětlovala Holly. „Někdo dal trolovi na základně echo, tak projevil iniciativu, naboural se do systémů kasina a video stáhnul. Pro něj to byla hračka. Máme záběry na bufet ze tří různejch úhlů. Žádnej strach, řekla jsem Melvinovi, že ho zabiju, když to pověsí na Youtube. Pořád se mě bojí.“ Podívala se na stále velmi zahanbeného Tripa, co stál za mnou. „Ahoj, Mlátičko. Jsi na jedný minutě a deseti vteřinách, totálně jsi tam odrovnal jednoho chlápka. Epická rána, nevěděla jsem, že to v sobě máš. Na druhou stranu Cooper tam dostává pěkně na prdel od jednoho fešáka s hranatou čelistí…“

Cooper se pokusil vecpat na místo, odkud by v přecpaném pokoji viděl na televizi. „Hele, on byl vážně silnej, víš? Myslím, že jsem si vedl docela dobře.“

„Video nelže, Coope. Čekala jsem, kdy tě začne fackovat tvou vlastní rukou a opakovat proč si ubližuješ?“ Holly vzhlédla. „Ach, ahoj, Alberte! Lidi, tohle musíte vidět. Na kameře dvě je skvělej záběr na Leeho, jak se snaží jednoho chudáka utopit v čokoládě. Čokoládový sejmutí je vážně fantastický. Tohle bychom mohli klidně prodávat online.“

„Mít IT trola je super,“ usmál se Lee. „Koupím jednu kopii. Tohle je lepší než placenej kanál.“

„Prodej jich dost, a možná budeme mít z čeho zaplatit tu předraženou ledovou labuť,“ navrhla Julie.

„Když mluvíme o ledu, hodil by se mi na záda… Takže vážně, všichni ven.“

Publikum zabučelo. „No tak, Zede, můžeme se podívat ještě jednou?“ žadonila Holly.

„Tak dobře.“

Chór jóó od Lovců. Povzdechl jsem si. Moji lidé jsou nenapravitelní.

Sen začal v poušti.

Vítr byl suchý a chladný. Slunce slabé a za mrakem. Obklopovalo mě moře pelyňku, nedaleko se tyčily hnědé skalnaté hory. Stál jsem na rovině uprostřed mrtvého kruhu tvrdé země, v průměru měl asi třicet metrů. Pelyněk rostl v jeho okolí, ale končil přesně na okraji. Na nebi kroužili supi, ale ani jeden z nich nepřeletěl přes mrtvý kruh.

Ve středu kruhu byla v hlíně prohlubeň. Zmrzlá zem mě pálila pod bosými chodidly, když jsem k ní přišel. Jako by se tam země propadla do závrtu, ale když jsem se dostal blíž, poznal jsem, že nejde o přírodní útvar. Někdo tam kopal. Okraje díry lemovaly shnilé dřevěné zábrany, do tmy vedl kovový, nyní z větší části zrezlý žebřík.

Pak jsem se ocitl na dně díry. Dolů mě následoval jediný pramen světla plný vířícího prachu. Za jeho hranicí se rozprostírala hluboká tma. Pod nohama jsem cítil kov. Byl tam poklop.

Uzavřeli ho před hodně, hodně dlouhou dobou.

Přesto tu bylo něco nového. Odhalený kov v prachu. Škrábance. Do kovu poklopu byl vyškrábaný obrazec. Jak jsem se na něj díval, škrábance začaly žhnout, neustále ve tmě jasněly.

Když jsem to poznal, když jsem si uvědomil, jaké je to znamení, okamžitě jsem se probudil.

Jako poslední věc jsem si ze snu pamatoval, jak kolem uzávěru se syčením unikal zatuchlý vzduch, protože kontejner se otevíral.

Julie mě našla na balkóně, zíral jsem na křiklavá světla Las Vegas a přemýšlel, proč se mi zdá o démonickém symbolu, před kterým mě loni varoval otec. Nechala posuvné skleněné dveře otevřené a zpoza ní zavanula klimatizace. Staré dobré Las Vegas, i uprostřed ledna tu mají osmadvacet stupňů. Opřela se vedle mě o zábradlí a chvíli nic neříkala. Julie mě znala příliš dobře. „Jsi v pořádku?“ Jemná dlaň mi pohladila paži.

Podíval jsem se na ni. Byla stejně nádherná jako první den, co jsem ji potkal. Vánek jí shazoval dlouhé tmavé vlasy do obličeje, proto si je automaticky zastrčila za ucho. Brýle nechala uvnitř, což znamenalo, že se ke mně nepřipojila kvůli výhledu. Město jí propůjčovalo slabou neonovou auru.

„Nemůžu spát,“ odpověděl jsem prostě. „Špatnej sen.“

„Špatnej sen… nebo špatnej sen?“

To byla férová otázka. S podobnými věcmi jsem měl pár zkušeností. Temné předtuchy, pradávná proroctví, vzpomínky jiných lidí a tak podobně, to všechno byl výsledek mého privilegovaného postavení ve vesmírném řádu. Nebyl to zrovna piknik. „Normální.“ Myslím. „Není se čeho bát.“

„Obavy přijdou samy, když si vezmeš někoho jako ty. Nemůžeš holce vyčítat, že se ptá. Tak o co šlo?“ nepřestávala se vyptávat. Zavrtěl jsem hlavou. „Ale no tak…“

„Byla to věc pohřbená v poušti. Stará, ne prastará, ale starší než my. Mělo to poklop jako na ponorce. Já nevím… něco uvnitř žilo a vylézalo to ven. Byl na tom vyškrábaný symbol, co mi nakreslil táta.“

Její dokonalá tvář se zamračila. „Myslíš, že je čas?“

Loni mi otec konečně pověděl o své minulosti, o své misi, o důvodu, proč se ke svým synům choval jako nemilosrdný krotitel. Věřil, že jeho čas se naplnil už dávno, že mu zázračně vrátili život, aby jednoho ze svých synů připravil na něco důležitého. Většinu života věděl, že se blíží něco zlého, konec světa, tak tomu říkal, a ze všech sil se nás snažil připravit. Jeden z nás měl zemřít, aby zachránil svět. Události poté, co jsem se přidal k Lovcům monster, mu potvrdily, že já jsem ten, na kterého záhadní Druzí čekají. Pověděl mi, že až se začne objevovat jeden symbol, ten čas nadejde. Zbytek jeho příběhu byl v dopise, zalepený v obálce a zamčený v trezoru, protože jsem si ho odmítal přečíst. Táta upřímně věřil, že jakmile se dozvím celý příběh, jeho život tím skončí.

Sakra těžké břímě, co na svého syna naložil.

„Ne. Asi ne. To si jen já dělám se vším starosti.“

„Tvůj táta poslední dobou hodně volal.“

„Snaží se mě přesvědčit, abych se stavil na přátelskou návštěvu. Oba víme, že se mě chystá přepadnout a přinutit, abych se ‚pochlapil‘, aby pak mohl umřít jako správnej mučedník. Já se pak mám na něco vrhnout jako kamikadze a zase zachránit svět. To určitě… Víš, co mě štve? Jeho jednou střelí do hlavy, a hned se má za experta. Já si tímhle vydělávám na živobytí.“

Julie se zasmála. „Víš, většina párů v prvním roce manželství probírá věci jako koupi domu…“

„Proto jsem si vzal kočku, co vlastní úžasný panství.“

Můj pokus o zlehčení situace selhal. „…nebo jestli by si měli pořídit dítě.“

To pro nás představovalo smutné téma. Podíval jsem se zpátky na město. „Jo, no…“ Dokud Julie nosila Ochráncovo znamení, děsilo nás na to jen pomyslet. Nevěděli jsme, co jí to přesně udělalo, s výjimkou toho, že ji to několikrát udrželo naživu, i když měla zemřít, ale jaký to mělo účel? O Ochránci jsme toho věděli málo a jediná další osoba se stejnou kletbou, vlastně ten samý chlap, co to na ni přenesl, byl okamžitě stažený zaživa nižším Starobylým, když o tu moc přišel. Nechtěli jsme riskovat, že se to přenese na dítě. „K čertu. Já nevím. Jen bych se chtěl trochu vyspat.“

„Ty vyhlížíš tajemnej symbol, abys věděl, že nějakej novej parchant zkusí nastartovat apokalypsu, a já se snažím zjistit, jak se zbavit tohohle.“ Promnula si magická černá znamínka na krku, až příliš hrubě. „A taky si dělám starosti ohledně Ochránce a magickejch artefaktů, co ničí čas, a co budu dělat, až se mě máma nevyhnutelně pokusí znovu zavraždit. Nejzkušenějšího Lovce, co máme, zaměstnává slídění po zvěstech o zrzavý vlkodlačici a jsme na konferenci s lidma, co nás už jednou zavřeli. Menší nespavost je pochopitelná.“

Položil jsem jí ruku kolem ramen a přitáhl si Julii blíž. „Miluju, jak se na to vždycky dokážeš podívat z tý lepší stránky.“

Chvíli jsme tam spolu stáli, já se díval na pěkná blýskavá světla kasina a Julie sledovala to, co s ohledem na její krátkozrakost muselo vypadat jako sbírka barevných šmouh. Bez ohledu na to, jak zvláštní životy jsme měli, dokud budeme spolu, bude všechno v pořádku. „Jsou čtyři ráno. Jdu zpátky do postele,“ oznámila mi nakonec. „Registrace začíná v devět.“

„Pochybuju, že bych ještě usnul.“

„Řekla jsem, že se vracím do postele, ne že jdu spát.“ Julie mě chytila za tílko a přitáhla si mě blíž. „Spánek je pro sraby.“

Kapitola 3

První výroční Mezinárodní konference profesionálních lovců monster probíhala ve stejné době jako velký zbrojní veletrh SHOT1. To byla ze strany pořadatelů trefa do černého. V prvé řadě jsme byli podnikatelé v odvětví, co oficiálně neexistovalo, na konferenci, co oficiálně neexistovala, kteří se bavili o oficiálně neexistujících věcech, a veletrh nám poskytl desetitisícový dav, se kterým jsme mohli splynout. Za druhé jsme tím zabili dvě mouchy jednou ranou. Ti z nás, které příliš nezajímaly přednášky o právu, předpisech a nejnovějších bla, bla, bla trendech, se mohli vyplížit na ulici a jít si pohrát s nejnovějšími hračkami. Mnoho z nás mělo pozvánku na obě události. Milo vlastnil federální licenci výrobce střelných zbraní a oba jsme přišli vyzbrojení kreditkami LM a hromadou objednávek. Znáte to… jen pro jistotu…

Bylo mi řečeno, že v rámci SHOTu existuje i tajná show pro Lovce monster. Mnoho zbrojních společností o nás vědělo a milovaly nás, protože jsme měli spoustu peněz a rychle jsme je utráceli za vybavení. Když jste nosili logo společnosti nebo natrefili na ty správné obchodníky na správném místě, mohli jste se podívat za oponu na věci, které zatím nebyly dostupné pro veřejnost. A když se nás teď tady sjely stovky z celého světa, znamenalo to, že tam bude ještě víc supertajných božích věciček, se kterými si budeme moci pohrát. Milo mi navíc tvrdil, že tu obvykle bývají tuny vzorků zdarma.

Pro celoživotního blázna do zbraní ty zprávy znamenaly druhé Vánoce a byl jsem tak nadšený, že se dostanu na SHOT, až jsem skoro slintal. Už jsem měl barevně roztříděnou mapku společností, které jsem chtěl navštívit, a dokonce i seznam věcí, co jsme potřebovali koupit. Pušky, munice, nové typy zbrojí na experimentování, nože, výbušniny, a Milo opravdu hodně toužil po zabijáckém robotovi.

Naneštěstí jsem teď patřil k managementu a protokol si žádal, abych se nejdřív ukázal na MKPLM. Tak jsem tady stál, s mapkou, seznamem a objednávkami, připravený vyrazit, ale nejdřív jsem se musel zúčastnit zahajovacího ceremoniálu. Hned přes ulici celé akry zbraní volaly moje jméno, a já trčel tady.

Pravda, bylo tu pár přednášek, kterých jsem se chtěl zúčastnit, ale většina jich byla naplánována na večer. Nemohl jsem se dočkat, až se dozvím pár šťavnatých detailů o vzácných druzích monster, na které se dalo narazit, a jak je co nejúčinněji zničit. Dokonce tu proběhne diskuze s týmem, který zlikvidoval nechvalně proslulého glasgowského megahada. Přednášky o zákonech a etických blbostech ať si strčí někam. Mě zajímaly věci, co ze mě udělají lepšího Lovce. Poslední věc, o kterou jsem stál, byla poslouchat lobbistu za rovná práva upírů nebo tak něco.

Když jsme s Julií sjeli výtahem, zapsali jsme se, dostali jmenovky a nechali se nahnat přes recepci do konferenčního centra Posledního draka. Byla tu celá sbírka akademiků, lobbistů, obchodníků a vládních typů, ale většinou Lovci, víc Lovců, než jsem kdy pohromadě viděl, Lovci z celého světa. Sakra, podle Julie šlo o největší slezinu Lovců, o jaké kdy kdo slyšel. Nikdo z nás nebyl oblečený do boje a nikdo nenosil válečné barvy, ale Lovce jste poznat dokázali. Mohli jste to z nich cítit. Tihle lidé viděli věci, o kterých jsem nevěděl ani já. Bylo to docela vzrušující, ale také podivně zastrašující, a já měl poprvé pocit, že se na tuhle událost skutečně těším.

Ukázalo se, že tu ráno ochranku kasina doplnilo pár lidí z ÚPKM. Přes místnost jsem zahlédl agenta Archera, lehce na mě kývl, že si mě všiml. Svého bývalého bodyguarda jsem neviděl od Nového Zélandu. Zdálo se, že výkonný agent má na starosti koordinaci s místní ochrankou. Litoval jsem každého reportéra, co se na tenhle večírek pokusí vetřít.

Právě jsme po eskalátoru sjížděli do konferenčního centra, když mi Julie poklepala na rameno. „Koukni, kdo je tady.“

Sledoval jsem její ukazující prst. „No, zjevně by to nebyla žádná párty, kdyby nepozvali i agenta Frankse.“ Mohutný agent stál stranou, lhostejným pohledem sledoval procházející Lovce, asi se rozhodoval, kdo z nich je největší hrozba a v jakém pořadí by je měl v případě nutnosti zlikvidovat. Přestože byla hala plná hostů, Franksovi se instinktivně vyhýbali jako tuleni na pláži, když se přiblíží kosatka. Byl jednočlennou zastrašovací jednotkou. A to ani nevěděli, že vůbec není člověk.

„Milé.“

„Neměla bys ho odsuzovat. Pod tím násilnickým, děsivým zevnějškem nemilosrdnýho stroje na zabíjení tluče srdce světce… nebo spíš dvě srdce. Jdu ho pozdravit.“

„Ale rychle, zlato.“

Franks mě viděl přicházet. Jeho rty se rozdělily ve výrazu, který byl buď znechucení, nebo otrávenost, ale v žádném případě nešlo o úsměv. Nadšeně jsem mu zamával. „Franksi, kamaráde! Jak se máš? Vypadáš dobře. Nechal sis udělat nový uši?“

„Pitte…“ Nezdálo se, že by Franks ocenil moji veřejnou narážku na jeho tajemství.

Mlčenlivé monstrum agent Franks a já jsme měli zvláštní vztah. Zabili jsme spolu velkého Starobylého. Normálně by to byl skvělý způsob, jak se s někým spřátelit, ale nemyslím si, že by Franks měl přátele, pokud o ně vůbec stál, a kdyby dostal rozkaz, bez zaváhání by mě odprásknul bez sebemenšího náznaku výčitek. V nejlepším případě mě Franks respektoval o trošku víc než většinu lidí, ale jak jsem to viděl já, on většinu lidí považoval za pouhý hmyz, takže to až tak moc neznamenalo. „Jak ses měl?“

Rozhlédl se po davu a zavrčel.

„Já taky, díky za optání,“ řekl jsem. Franks se zamračil. Tak obvykle probíhala konverzace s chlapem, který se skládal z náhradních dílů. „Co tě sem přivedlo?“

„Rozkazy.“

Skoro bych přísahal, že to znělo zahořkle. „Je tu Myers?“ Franks povytáhl jedno obočí, jako by říkal tys to ještě neslyšel? Skutečnost, že té mimice rozumím, naznačovala, že jsem s Franksem strávil příliš mnoho času. „Počkej. Co se stalo s tvym šéfem?“

„Oznámí to.“ Teď opravdu nezněl šťastně. K Franksovi přistoupil další agent a zašeptal mu něco do ucha. „Reportér, nebo demonstrant?“ Franks poslouchal a agent dál šeptal. Sice neprojevil žádnou skutečnou emoci, zdálo se však, že ho vyhlídka na sebemenší akci potěšila, ale možná jsem si to jen vsugeroval, asi jako kdybych mluvil s fíkusem. „Někdo se sem snaží dostat bez pozvánky.“ Odešel pryč.

„No, nikoho nezabij.“

Frank se na vteřinu zastavil. „Proč ne?“

„Ehm… to nic. Ještě se uvidíme, Franksi.“

Pokračoval jsem dál s davem. Naštěstí tu byl stůl s kávou a zákusky, tak jsem po cestě sbalil pár koblih. Úvodní ceremoniál měl proběhnout v gigantickém tanečním sále. Vzadu postavili pódium a zbytek místnosti zaplnili židlemi. Má manželka si mě všimla a zamávala mi. Zabrala nám pár sedadel.

Earl si potřásal rukou s pár starými známými. Připojil se k nám o chvíli později. „Tohle vykecávání nesnáším,“ zavrčel.

Seděli jsme vzadu. Julie si oblékla konzervativní kostým, který křičel obchodnice, Earl měl jako obvykle koženou bundu a extra otrávený výraz, protože se nikde poblíž nevyskytovala kuřácká zóna, a Nate byl v obleku, nos mu po včerejší noci zdobila náplast. Chudák kluk vypadal hrozně, ale když vás praští Lococo, je to jako srážka s náklaďákem. V mase přicházejících Lovců bylo i pár dalších z LM. Mnoho z nás mělo dost rozumu, aby zahájení přeskočili a šli se podívat na zbraně. Lococa jsem nikde neviděl, což bylo asi dobře, a netušil jsem, jestli se už ukázala elfka Tanya. Skipy a Edward, kteří s námi dělali na posledním případu a nesnášeli davy, se dobrovolně nabídli, že na letišti dohlédnou na vrtulník. To byla škoda, protože kdybychom včera v bufetu měli Edwarda a jeho ork-fu, do jednoho bychom jim všem nakopali zadek.

Julie tohle dělala už dlouho a Earl to dělal opravdu hodně dlouho, proto skoro všechny znali a při příchodu je komentovali. „Tohle jsou kluci z Tokia. Ti mají prakticky monopol na obří monstra. Představím vás. Jsou vážně v pohodě.“

„Ráda vidím, že to zvládli i Lovci z Francie,“ řekla Julie. „Není to syn Jeana Darného?“

„Myslím, že jo… Asi bych se mu měl vyhnout. Mohl by mi mít trochu za zlý, že jsem jeho tátovi utrhnul hlavu.“

„Prokázal jsi jeho tátovi službu,“ připomněla mu Julie. „Později s ním promluvím. Já to s lidma umím.“

„Bylo by dobrý udržet přátelský vztahy,“ přikývl Earl. „Frantíci jsou v pohodě.“

Pak následovala náhlá záplava černých košil s krátkými rukávy. Dokonce si připravili choreografii svého příchodu, pěkně s Armstrongem v čele. „Hele, z basy pustili i Perverzní tanečníky.“

„Myslela jsem, že to znamená Panoramatické toasty.“ Dokonce i Julie se rozhodla přidat.

Earl se na Konzultanty paranormální taktiky podíval jen jednou. „No, už je mi jasný, proč jste jim tak moc chtěli namlátit. Vypadají jako kreténi.“

Už nějakou dobu trvalo, že Earl zařazoval nově příchozí do dvou kategorií. Buď byli kreténi, nebo v pohodě. Earl byl se svou výjimečně dlouhou kariérou v oboru takovou všeobecnou encyklopedií, a pokud někoho osobně neznal, s velkou pravděpodobností skončil v kreténské kategorii. Podle Earla do prvního šuplíku spadali i všichni lidé od vlády, dokud mu nedokázali opak. Než se ztlumila světla, viděli jsme Lovce z patnácti různých zemí, někdy i víc než jeden tým na stát, kdy Earl jednu skupinu chválil a další proklínal.

Zabzučel mi mobil. Textovka od Mila. Kámo, SHOT je úžasnej. Náš výrobce právě teď nabíjí naše .30 stříbrný kulky v 7.62x39 a do zásobníku na 300 ran! Mám vzorky zdarma a čepici! Tohle prostě nebylo fér.

Trvalo další čtvrt hodinu, než dorazil zbytek lidí. Mnoho opozdilců vypadalo ztrhaně a ospale, ale tak už to v Las Vegas chodilo. Na řečnický pult na pódiu se zaměřil reflektor, přišel k němu uvaděč ve smokingu. „Jak dlouho to bude trvat?“ Earl se naklonil k Julii.

Zamyšleně si prohlédla program. „Podíváme se… uvítání, zahájení, pár oznámení od ÚPKM, pár úvodních projevů… asi tak dvě hodiny. Pak bude slavnostní oběd, potom začnou přednášky… A vy dva byste si měli dát sakra záležet, abyste dorazili na všechny, kde budu mluvit já. Další projev pak bude v šest.“

Earl i já jsme simultánně zasténali. „Na tohle si budu muset zakouřit.“ Earl vstal a chystal se vyplížit ven.

„Můžeš mi přinést tác s těma malejma párečkama a sýrovejma koulema?“ požádal jsem ho.

Bez ohledu na obor, ve kterém působíte, jsou podobné akce vždycky stejné. Představení uvaděče. Potlesk. Představení všech ostatních. Potlesk. Trapný vtip. Potlesk. Poděkování všem i jejich psům… Myslím tím, no tak, lidé v téhle místnosti si vydělávají zabíjením nadpřirozených příšer… Jak z toho můžete udělat nudu? Ale oni to i tak dokázali. Hlavní uvaděč byl rozený uspávač hadů a já se rychle začal nudit. Nepomáhalo, že mi Milo tak často psal, o co přicházím. Zede! Potkal jsem Toma Nugenta a mám jeho autogram! A o deset minut později: Našel jsem tajnou společnost, co dělá zabijácký roboty! Berou mě na zkušební jízdu! LOL! Kdybych nevěděl, jaký je Milo dobrák, přísahal bych, že mě schválně mučí. Vzal jsem pár dalších vzorků zdarma. 20mm kanón! Kvůli velkému množství těl se udělalo dost horko, a protože jsem si na Juliino naléhání vzal kravatu, která pocit dusna ještě zesilovala, chtělo se mi hrozně spát.

Když hlavní řečník vyjmenovával čestné hosty, zmínil se i o pozvánce zaslané Raymondu Shacklefordovi Třetímu, majiteli Lovců monster s.r.o., který se nemohl dostavit ze zdravotních důvodů. To byla pravda jen zčásti, protože jemu tahle záležitost prostě připadala jako nudná a pozice čestného hosta příliš okázalá. Když zaznělo šéfovo jméno, všichni členové LM, mě nevyjímaje, jsme zatleskali vestoje. Potěšilo mě, že jsem zahlédl pár členů zahraničních týmů, co vstali taky, aby mu vyjádřili úctu. Dělali dobře, protože on byl žijící legendou.

„Tohle by se dědovi vážně líbilo,“ posteskla si Julie.

Tahle část byla zajímavá, ale pak se vrátili k děkování štědrým sponzorům našeho tajného shromáždění a podobným kecům. Moc jsem toho dnes nenaspal, proto si myslím, že jsem na minutku, možná dvě zabral, když do mě Julie strčila loktem.

„Huh? Co?“ Chrápal jsem?

„Slyšel jsi to?“

„Co?“ A pak jsem si všiml rozruchu, který se šířil publikem.

„Dalším řečníkem je nový ředitel Úřadu pro kontrolu monster, a není to Myers.“

Dwayne Myers řídil ÚPKM od doby, co mě poprvé zrychtoval vlkodlak, byl však jen dočasným ředitelem, čekal na schválení kongresem. Předchozího ředitele se zbavili kvůli nějakému skandálu. Myers tomu velel tak dlouho, až jsem vždycky předpokládal, že se to nakonec stane oficiálním. Myers byl hajzl, ale byl to nemilosrdnej efektivní hajzl. Tohle mě probralo. Lovci neměli na výběr a museli s ÚPKM jednat, takže tohle oznámení mohlo dopadnout všelijak.

„Jak se jmenuje?“

„Douglas Stark. Zní mi to povědomě, ale nepamatuju si, odkud ho znám. Říká ti to něco?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“ Rozhlédl jsem se po Earlovi, protože on znal všechny, ale ten se zatím nevrátil. „Novej chlap, co? Jak zlý to může bejt?“

„Tohle o ÚPKM nikdy neříkej,“ zasyčela Julie. „Přivoláš tím smůlu.“

Uvaděč ustoupil rozložitému muži s buldočími tvářemi, který vyšel zpoza opony. Pyšně přešel pódium, za sporadického potlesku bez špetky nadšení přistoupil k pultu, sáhl do saka, vytáhl kus papíru, odkašlal si a začal číst svůj projev. „Děkuji, Kene. Děkuji vám všem za vřelé přijetí.“ Skupina agentů ÚPKM, kteří skutečně tleskali, s tím přestala. „Jsem zvláštní agent Doug Stark a je mi ctí být hostem první výroční Mezinárodní konference profesionálních lovců monster. Mým cílem je zahájit novou éru spolupráce mezi veřejným sektorem a soukromými Lovci.“

„To bude den,“ protáhl se kolem mě Earl. Na zákusky pro mě zapomněl. „Proč tam řeční ten kretén?“

„To je novej ředitel ÚPKM.“

„Děláš si ze mě prdel… a do hajzlu, neděláš. On?“ Earl přimhouřil oči. „Měl jsem toho parchanta zabít, když byla příležitost.“

Po neskutečně sebechvalném projevu ředitele Starka jsme vyrazili na oběd, ale Earl nejdřív vystopoval a do rohu zahnal Frankse, aby od něj dostal nějaké vysvětlení. Já šel taky, protože jsem chtěl vidět, co se stane, když se nezastavitelná síla srazí s trvale nehybným objektem. Velkého agenta jsme našli před hlavním sálem, mračil se tam na spoustu procházejících Lovců, určitě se vztekal, že je nesmí zmlátit. „Franksi, musíme si promluvit.“

„Harbingere.“ Frankse zjevně nepřekvapilo, že nás vidí. „Pitte.“

„Co se k čertu stalo s Myersem?“

„Nemohu komentovat personální záležitosti.“ Vyslovil ta slova, jako by si je předtím nacvičil. Měl jsem jisté podezření, že půjde o standardní reakci všech agentů ÚPKM.

„Ale no tak. My oba víme, že tohle je špatná volba. Dwaynea nemůžu vystát, ale v porovnání se Starkem je to strategickej génius. Co s ním provedli?“

Něco se dělo a Franks zjevně mohl něco získat tím, že nebude úplně nespolupracující parchant. „Přeložen. Agent Myers má teď na starosti Speciální zásahový tým.“ Podle mých znalostí byl Speciální zásahový tým ÚPKM složený z agentů, co se oháněli největšími zbraněmi. Taková práce byla na agenta Myerse příliš militantní.

„To je degradace. Proč by to proboha dělali? To už maj hlavy tak hluboko v prdeli? Stark je zbabělec a idiot. To oba víme.“

Franks se rozhlédl, jestli nás někdo poslouchá, a mně se poprvé zdálo, že se cítí nesvůj. „Nemohu komentovat per…“

„Personální záležitosti si strč někam. Nemůžeš komentovat, co se stalo v Copper Lake? Nebo Arbmunep? Nebo lorda Machada? Všechno to svinstvo, co se teď objevuje na celý planetě? Všechno se zrychluje a tvýmu šéfovi to dělalo starosti. Vím, že jsi nedávno v Kalifornii zastavil něco velkýho.“

Franks se podezřívavě zamračil. „On ti to řekl?“

„Něco málo, protože i když se s Myersem nenávidíme, ten parchant si alespoň uvědomuje, co je v sázce. Máme stejnej názor. Něco se blíží. Všichni to cítíme a oni svěří velení podělanýmu Starkovi? Ten chlap strávil polovinu vlkodlačího obléhání tím, že se snažil vyházet děcka z protiatomovýho krytu, aby se mohl nacpat na jejich místo. Co to s váma sakra je?“

Franks se znovu rozhlédl, a protože zjevně neviděl nikoho ze svých mužů, překvapivě sáhl do saka a vypnul vysílačku. „Agent Myers byl… umíněný.“

„Dwayne dělal vlny.“

Franks pokrčil rameny. „To je mimo moji platební třídu.“

Nemohl jsem si pomoct. „Tebe platí? Myslel jsem, že to děláš jako hobby.“

Franks měl skvělý talent mě ignorovat. „Agent Myers měl jisté… neshody… s administrativou. Agent Stark…“

„Je byrokratickej patolízal a kancelářská krysa, co skáče, jak oni pískaj.“

„Nemohu komentovat personální záležitosti,“ odpapouškoval znovu Franks, ale mohl bych přísahat, že to znělo jako ano. „Agent Stark byl vyzdvihován za svoji odvahu, s jakou zastavil kontaminaci v Michiganu.“ Bylo opravdu těžké poznat, kdy agent Franks mluví sarkasticky. „Má tě rád, Harbingere.“ Dobře, tentokrát jsem to poznal.

„To se vsadim… to já mu přerazil ten tlustej rypák. Takže někdo ve vládě chce vykastrovat svoji nejlepší šanci pro boj s nadpřirozenem a odstranit ji z cesty.“ Earl se naklonil opravdu blízko a podíval se Franksovi přímo do očí. „Zase to řídí Jednorožec, je to tak?“ Earl to vyslovil s opravdu velkou záští. Jednorožec? Pochybuji, že tím myslel opravdového magického koně s rohem. Co je sakra Jednorožec?

Ať už byl Jednorožec cokoliv, Franks nebyl rád, že o něm slyší. Trvalo nepříjemně dlouho, než odpověděl. „K tomuhle rozhovoru nikdy nedošlo.“ Sáhl do saka, zapnul vysílačku a vrátil se k prohlídce davu, úplně nás ignoroval.

Earl odsupěl pryč a já ho sledoval na chodbu. „O čem to mluvil? Jedno…?“

Můj šéf mě umlčel tvrdým pohledem. „Teď ne.“ Muselo to souviset tím, co se stalo v Copper Lake, ale Earl měl tak mizernou náladu, že jsem se to neodvážil vytáhnout.

Julie a Nate stáli u občerstvení, mísili se a konverzovali s pár našimi konkurenty. Když uviděli výraz Earlovy tváře, bylo jim hned jasné, že se stalo něco zlého. „Jsi v pořádku?“ zeptala se Julie, když se omluvila u Angličana s rudými tvářemi a opravdu velkým knírem.

„O tom si promluvíme později, ale právě teď od tebe potřebuju laskavost. Jdi si promluvit s tolika Lovci ze zámoří, s kolika to jen půjde. Chci vědět, co se u nich poslední dobou dělo, a především mě zajímá, jestli toho nepřibývá.“

„Mám to rozhlásit?“ Julie vytáhla iPhone. „Je nás tu víc.“

„Sežeň Holly. Tý stačí, aby se usmála, a každej chlap jí vysype všechno, co chce slyšet.“ Earl se na vteřinku zamyslel. „Nebo raději zavolej všem, kdo se podle tebe dokážou chovat nenápadně a zvládnou si promluvit s našima konkurentama, aniž by to skončilo rvačkou.“ Při tom posledním se podíval na mě.

„Na moji obranu je třeba připomenout, že jsem se nepral s nikým z PT, ale s naším nováčkem.“

„Vynech Paranormální testosteron, nebo jak se sakra jmenujou. Chci vědět, co se děje za hranicema, zvlášť v oblastech, kde nemáme moc kontaktů, a nechci, aby se ÚPKM doneslo, že se na to vyptáváme.“

„Myslíš si, že se něco chystá?“ zeptal se Nate. Ze včerejška měl ošklivý monokl a fialovou bouli na hlavě.

„Hledám vzorec. Myers si dělal starosti, když jsme spolu mluvili posledně, dost velký, aby tím otrávil svoje nadřízený. Pokud je otravoval tak vytrvale, že ho odstranili z dohledu, muselo za tím něco bejt. Ale buďte opatrný, ve hře můžou bejt i další síly…“ Earl se ustaraně odmlčel. „Chovejte se jako profesionálové. Ne každej nás tady má v lásce. Jsme úspěšnější než oni. Ze závisti může vzejít všelicos.“

„A nezapomeň, že kvůli nám nemohli ostatní američtí lovci chvíli podnikat,“ zamumlala Julie. Závěr vánočního večírku při oslavách stého výročí LM a šílenství Raye Shackleforda vedly k několikaletému zákazu soukromého lovu monster v USA. „Je lehký nesnášet lidi, kvůli kterým bylo tvoje podnikání ilegální.“

„Já dobře vycházím se starou školou. Beru si Rusáky a Japonce. Julie…“

„Já si promluvím s Pierrem Darné,“ navrhla Julie. „Stejně jsem to měla v plánu.“

„Zavolej taky Alberta. Myslím, že mluví čínsky. Jejich tým je v pohodě, ale vládou poskytnutej tlumočník je parchant. Ach jo, a Priest zná Lovce z Jihoafrický republiky. Myslím, že se s nima zrovna baví. A Zede…“ Earl se otočil ke mně.

„S kým se mám bratříčkovat já?“

„S někým, koho nenaštveš. Nenajal jsem tě kvůli diplomatickejm schopnostem, a navíc máš ve zvyku říkat věci, co bys neměl, tak se prostě chovej přátelsky.“

„Já zvládnu…“

Earl mě utnul. „Znám jediný slovo, co to shrne… trpaslíci.“

Sakra. Tady mě dostal.

Rozdělili jsme se a každý se vyrazil mísit jiným směrem. Netušil jsem, z čeho má Earl strach. Dokáži se družit i s těmi nejlepšími. Koneckonců to byli kolegové Lovci, muži a ženy, co přijali vznešenou výzvu. Ochránci nevinných, obránci dobra. Jak řekl agent Stark, tohle byla nová éra spolupráce. Bude to hračka.

A pak se dav rozdělil a já stál před trojicí Paranormálních taktiků, soudě podle škrábanců a náplastí účastníků včerejší večeře. Všichni tři mě zpražili smrtícím pohledem. Earl chtěl diskrétnost, já nechtěl zpátky do basy, a navíc jsem už platil za tu zatracenou ledovou labuť, tak jsem se otočil a šel pryč… jen aby se přede mě postavil osobně hlavní kretén Armstrong. Ve svalovci za ním jsem poznal Ultimátního bojovníka, a přestože včera zmlátil dva naše kluky – Melvinovo video potvrzovalo přinejmenším dva – neměl ani škrábnutí.

„Owene. Překvapuje mě, že vás tu dnes vidím. Slyšel jsem, že za sebou máte ošklivý pád.“ Hlas toho slizouna přetékal srdečností. „Pokud jsem slyšel správně, dopadl jste do fontány.“

„Maličkost, Ricku. Dlaždice zbrzdily můj pád.“

Podíval se přes moje rameno na své muže. „Doufám, že po posledním nepříjemném večeru už s chlapci vycházíte lépe.“

„Kluci jsou prostě kluci.“

„S tím souhlasím.“ I jeho smích byl otravný. Zvláštní, jak někteří lidé dokáží mluvit zdvořile a zároveň být totální hajzlové. „Je pochopitelné, že vaši muži potřebovali trochu upustit páru, zvlášť když jsou LM pod tak velkým stresem.“

„Jakej stres?“

„LM nejsou zvyklí na konkurenci. Teď vám my přebíráme kontrakty na západě a na severovýchodě jsou Vermontští sekáči. Tolik hladových společností, a staromódní Lovci monster s.r.o. uvízli v časech dávné slávy. Musí to pro vás být tvrdé.“

Páni, jak já toho chlapa nesnášel. Sledoval jsem Ultimátního bojovníka. Vypadal ve střehu, ale uvolněný. Nebyli tak blbí, aby si něco začali tady, se vší tou napruženou hotelovou ochrankou, o agentu Franksovi ani nemluvě. Tohle byla typická póza osobnosti typu A. Polib mi. „Jo, je těžký bejt největší a nejlepší ve světě plnym loveckejch rychlokvašek, ale dá se na to zvyknout.“

Jeho přátelská fasáda trochu povolila. „Někteří tvrdí, že Shacklefordové jsou dinosauři.“

„Jo, jsou jako Tyranosaurus Rex,“ vysmál jsem se mu do obličeje. „Ach, omlouvám se…“ Ukázal jsem na jeho muže. „Tohle mě mělo zastrašit?“

„Všichni vědí, že nad Lovci monster s.r.o. se stahují mračna.“ Armstrong založil ruce. „Ale já si nepřišel vyměňovat urážky, chytráku. Něco pro vás mám. Pane Durante, mohl byste…“ Ustoupil stranou a jeho místo zaujal Ultimátní bojovník.

Změřil jsem si ho pohledem. Byl mnohem menší než já, ale tenhle chlap byl ostrej a soudě podle videa někdo, s kým bych si nerad zahrával. „Hádám, že ty budeš PT drsňák.“

Podal mi obálku. Bez přemýšlení jsem ji přijal. „Každý má svůj koníček. Ten můj jsou zápasy ve smíšených bojových stylech. U Paranormálních taktiků však také zastávám pozici právního poradce. Dnes tu jsem v této funkci.“

Měl pozoruhodně vytříbenou řeč na někoho, kdo Coopera přidusil do bezvědomí. „Ty jseš právník?“ Otevřel jsem obálku, podíval se dovnitř, přečetl dokument a nemohl jsem uvěřit svým očím. „Tohle je zákaz přiblížení…“

„Ach, mysleli jste si, že jste jediní, kdo může využít pár laskavostí. Minulý měsíc jsme jednomu soudci pomohli s ošklivým případem s hobgobliny.“ Ultimátní právník kývl na zbývající muže z PT. „Převzal jste dokument před svědky. Protože se nyní obáváme o naše bezpečí, veškerý personál LM, který se zapojil do včerejší potyčky, si nyní musí neustále udržovat odstup sto metrů od všech zaměstnanců PT Konzultantů. Právní dokumentace ke zraněním, která naši zaměstnanci utrpěli během bezuzdného a zavrženíhodného řádění vaší společnosti, budu odeslána na vaše alabamské ústředí v doporučeném dopise.“

Příkaz vypadal, že je platný. Dokonce na něm byla jména všech zúčastněných Lovců, tedy s výjimkou Holly, která se vypařila ještě před zatýkáním. Nemohl jsem tomu uvěřit. Porvat se byla jedna věc, ale právníci? Tohle byl prostě hnus. „Ty parchante.“

„Sto metrů, Pitte. Raději bys měl vyrazit,“ navrhl mi Armstrong.

„Kdybys mě viděl střílet,“ zabručel jsem, „zažádal bys o tisíc.“

Chystal se ještě něco říct, ale naštěstí náš rozhovor někdo přerušil. „Owen Zastava Pitt?“ Hubený mladík s tak opálenou tváří, že vypadala jako vydělávaná kůže, se protlačil trojicí Paranormálních taktiků. „Seš to ty?“ Zněl jako Australan.

„To jsem já.“ Potřásl jsem si s ním pravicí, zatímco v levé ruce jsem muchlal soudní příkaz a zíral jsem při tom na Armstronga.

Australan zavolal na svoje přátele. „Je to von!“ Pak se vrátil ke cloumání s mojí rukou. „Příjemce nejmastnější vodměny všech dob, no jak se máš?“ Přišli další Australané a za chvíli jsem si třásl rukama a nechal se plácat po zádech od přátelských drsňáků z malé společnosti z Melbourne. PT Konzultanty vytlačili stranou. Australané se dokonce se mnou chtěli fotit. „Vo co šlo na tom Novym Zélandě? Proplížili jsme se tam vomrknout ten vobrovskej podělanej hmyzáckej strom, co nad nim stavěj silo, a povídám ti, že je teda pěkně vodpornej. A je pravda, co se říká, že jsi voddělal faktickýho Starobylýho?“

„Tak trochu.“ Ohlédl jsem se ke svým novým nepřátelům a pokrčil rameny. „Celebrita, na to si jeden musí zvykat… Pojďte, než vám povím, jak to bylo, musíme na druhej konec chodby. Tihle idioti mi právě předali zákaz přiblížení, protože jsme jim včera v menší přátelský rvačce nakopali zadky.“

„To jako fakt? Jen kvůli tomu?“

„Dokonce to byl férovej boj.“

Australan se na ně zamračil. „To sou ale vošousti.“

„Já vím!“

Kapitola 4

O dvacet minut později, s rozvázanou kravatou a vyhrnutými rukávy, jsem hodil etiketu za hlavu a na druhém konci sálu, obklopený davem Lovců, jsem vyprávěl, jak jsem čelil Svrchovanému pánu hrůzy v jeho domovské dimenzi. Když ke mně Australané přitáhli pozornost, přibral jsem ještě směsku Evropanů, pár Brazilců, dva kluky z Indie a jedno okouzlující děvče z Jižní Koreje. Likvidace obřího Starobylého pomocí vynálezu zkázy z dílny Isaaca Newtona byla tak úžasná věc, že to překračovalo všechny kulturní i jazykové bariéry, navíc jsem si vypomáhal spoustou skvělých zvukových efektů.

Pečlivě jsem vynechal tajné a trapné části, jako že jsem Vyvolený a přežil jsem kousnutí zombie, skutečnou identitu agenta Frankse, že ÚPKM byl infiltrován kultem mrtvých a že nekromant z Dočasnosti býval členem LM, ale i tak mi zůstala skvělá historka. Navíc už to byla nějaká doba, co se mi nabídlo publikum, kterému jsem to mohl legálně povědět, protože u Lovců monster to všichni slyšeli snad tucetkrát.

V jednu chvíli se stavili i Earl a Julie, Earl jen užasle vrtěl hlavou. Nezískával jsem sice informace, které chtěl, ale nepochybně jsem uspěl jako vyslanec dobré vůle Lovců monster s.r.o. Uražení trpaslíků a následný nářez byl jen abnormalitou v mém diplomatickém resumé. Když jsem do toho zapojil hlavu, uměl jsem kontakty navazovat docela dobře. Julie vypadala, že je na mě hrdá, a obdařila mě jedním z těch manželských já věděla, že to zvládneš úsměvů.

Ze zákazu přiblížení jsem složil vlaštovku a poslal ji Julii, aniž bych přerušil své vyprávění. Chytila ji, rozbalila a při čtení naznačila rty něco jako dodělaní hráči, ale mně odečítání nikdy moc nešlo. Julie okamžitě vytáhla mobil, určitě volala právníky LM. Naše malá roztržka s PT bude ještě mnohem ošklivější. S agresivním obchodním přístupem u Julie moc nepochodíte.

Překvapilo mě, když se k davu připojil agent Archer, i když ho sem asi někdo poslal hlídat, abych nevyzradil státní tajemství. Tak jsem ho zdůraznil jako jednoho z hrdinů boje s Arbmunepem, ne že bych měl sebemenší ponětí, co v průběhu boje skutečně dělal, protože jsem měl tou dobou dost vlastních starostí. Tváře mladého agenta zrudly rozpaky, a protože jsem ho právě zařadil mezi správňáky, nezbylo mu nic jiného než přizvukovat, jak úžasné to všechno bylo.

„A nejhorší bylo, že Svrchovanej pán hrůzy technicky nebyl na Zemi, takže nám ho odmítli proplatit z Fonasilu!“ Většina Lovců se zasmála, zatímco pár tlumočníků rychle dokončovalo příběh, aby se ke smíchu mohli přidat i jejich svěřenci. Jen pár Lovců se nepřipojilo, šlo o ty, co to považovali jen za hromadu keců. Nemohl jsem jim to vyčítat, protože kdybych neviděl jako hora velkého hlavonožčího boha na vlastní oči, taky bych si nevěřil.

Zvlášť jeden Němec se tvářil, jako bych jeho babičku strčil ze schodů. „Mluvíte o stvořeních neuvěřitelné hrůzy velice pohrdavě, až mě to nutí pochybovat, že jste kdy nějaké viděl.“ Byl průměrně vysoký, v kondici, ale žádný svalovec, kolem čtyřiceti, měl úhledně zastřiženou bradku a velmi vážný výraz ve tváři. „Velký Starobylý není nic, o čem by se mělo žertovat. Pouhá zmínka o nich k vám přitáhne jejich hněv.“

„Jestli si myslíš, že mluvení je naštve, zkus jednoho z nich trefit alchymistickou superzbraní. Nemyslím, že jsme se už setkali…“

Okamžitě mi podal opravdu pěknou vizitku. „Klaus Lindemann. Jsem velitel Berlínských Grimmů.“ To byla jedna ze společností, které Earl označoval jako v pohodě. O německém týmu zjevně slyšelo i několik dalších Lovců, protože v davu začali obdivně šeptat. Strčil jsem vizitku do kapsy. „Nechci nikoho urazit…“

„To obvykle říká někdo, kdo se právě chystá někoho urazit,“ řekl jsem, když jsem mu podal svoji vlastní vizitku. OWEN Z. PITT. BOJOVÝ ÚČETNÍ.

„Ano… ale váš příběh je absurdní.“

„Nikdo tě nenutí mu věřit.“

Lindemann si odfrkl. „Také to nemám v úmyslu.“

„Agente Archere!“

Federál sebou trhnul, nebyl zvyklý, že ho někdo vyvolává ve skupince Lovců. Ztěžka polkl, a protože Archer byl jeden z těch hubeňourů s vystouplým ohryzkem, jeho nepohodlí bylo obzvlášť vidět. „Ano?“

„Omlouvám se, že ti nabourávám utajení.“ Několik Lovců se zasmálo, protože chlapi v obleku a se sluchátkem očividně patřili k ÚPKM. Nezáleželo na tom, ze které země jste pocházeli, ÚPKM znal každý Lovec, když ne osobně, tak alespoň podle jejich reputace. „Nevadilo by ti povědět našim ctěným hostům, jak jsem s Franksem odpálil Svrchovanýho pán hrůzy?“

Archer byl jako jelen lapený před předními světly. Ze zkušenosti jsem věděl, že novinářům umí lhát docela obstojně, ale my nebyli partička ignorantských naivků, co by se nechali vodit za nos. Tihle lidé si vydělávali zabíjením věcí, které by neměly existovat. „Já… ehm, nemohu to ani potvrdit, ani vyvrátit…“ Nervózně se rozhlédl po čekajících Lovcích. „Ohledně událostí na Novém Zélandu ÚPKM vydalo oficiální tiskové prohlášení… a… to je vše, co vám mohu říct.“

„Děkuji, agente.“ Přinutit úředník přiznat, že se něco stalo, bylo skoro lepší než detaily, protože teď všechny mezery zaplňovala jejich představivost. „Byla to vážně paráda. Obří mimozemskej nemrtvej strom a šílení kultisti. Milovali byste to.“ Archer si příliš pozdě uvědomil, že když mě hned neodpálkoval, svým způsobem tím ostatním můj příběh potvrdil, což určitě nebylo jeho úkolem. Mladý agent se snažil být co nejdiskrétnější, když prchl do davu, asi se bál, že ho za to jeho nadřízení sežerou.

„Bylo to dost skutečný,“ pověděl Lindemannovi Angličan. „Vláda Novýho Zélandu má dohodu o vzájemný pomoci s BNS.“ Jeho tón naznačoval, že má na Britskou nadpřirozenou službu stejný názor, jaký my máme na ÚPKM. „Jejich Selekční skupina se zrovna navážela do jednoho našeho případu, ale pak se rychle zdejchli, aby pomohli při kontrole škod. Info od našince uvnitř říká, že šlo o něco opravdu velkýho.“

„Viděl jsem, co se stalo po řádění tý vobludy Arbmunepa,“ přidal se velitel Australanů. „Celou voblast vobehnali kvůli armádnímu výzkumu. Stojí tam teď novej barák, co vypadá jako hodně divný a hodně velký silo, a nikdo nechce ani ceknout, co je vevnitř.“

Lindemann si upravil své sako. „Tak to tedy vypadá, že na Novém Zélandu se stalo něco mimořádného.“ To připuštění jako by ho bolelo. „Uznávám svou chybu, pane Pitte. Omlouvám se.“

„Já vím, co v tom silu je. Studujou tam Arbmunepa. Podle toho, co mi řekl vůdce kultu, je těch věcí po celym světě zahrabanejch víc.“ Earl chtěl, ať shromáždím informace, tak jsem to zkusil. „A to není nejdivnější věc, co jsme v poslední době viděli. LM měli během pár posledních let několik hodně divnejch případů… tady pan Lindemann použil slovo mimořádný. To podle mě sedí. Co vy, lidi? Stalo se ve vašem koutku světa něco mimořádnýho?“

Další Evropan, zavalitý postarší chlap, se naklonil a něco pověděl svému tlumočníkovi. Ten rychle překládal. „Jako tahle věc vyšla z podzemí, vychází věci zezdola i v Srbsku. Tunely do středu světa. Kopáči?“ Starší muž to zopakoval. „Kopáči těch děr vylézají na světlo. Jsou to nové věci, ale podle legend už tu dřív byly.“

„U nás taky,“ přidal se rozložitý pořízek s ježatými černými vlasy. „Já jsem z Orzeł Biały Wojskowy Zawierajacy Kontrakt… Vojenské kontrakty Bílý orel z Polska. Poslední dva roky vídáme věci z podzemí. Monstra se vyhrabala ze země, odhalila tunely pod Lodží. Ty věci… jak se to říká… hibernují. Dlouhou dobu, ale probudily se a teď jsou pryč.“

Několik dalších Lovců začalo mluvit najednou, vyprávěli o podivných nových monstrech, co se probouzejí a vyhrabávají ze země. Moje portugalština byla mizerná, protože jsem se magicky naučil pět set let starý dialekt, ale mohl bych přísahat, že jeden Brazilec se zmínil o celých zmizelých městech. Jeho tlumočník se ho snažil dohnat, když nám jeden z Indů pověděl, jak vláda jejich společnosti zakázala prozkoumat vesnici na hranici s Pákistánem, která záhadně přišla o všechny obyvatele. Obě země se navzájem obviňovaly, ale první zprávy od armádních průzkumníků hovořily o nálezech čerstvě vykopaných tunelů, které vedly do ruin nějakého města hluboko pod povrchem.

To se stalo před necelými dvěma měsíci.

„Zdá se, že spousta dlouho pohřbených věcí chce být znovu nalezena,“ poznamenala žena z Jižní Koreje. Její melodický hlas prořízl debatu a získal si veškerou pozornost. Její angličtina byla kultivovaná a pečlivě vyslovovaná. „Náš velvyslanec nás informoval, abychom o tom nemluvili, ale domnívám se, že jsme měli podobný problém. V naší oblasti došlo k narušení mořského dna.“ Nevšiml jsem si, že se k nám připojil jeden z tlumočníků Čínské lidové osvobozenecké armády. Něco na Korejku vyštěkl, a přestože jsem odpovědi nerozuměl, podle její ráznosti bylo jasné, že ho právě poslala někam. Vládní tlumočník utekl, asi na ni běžel žalovat.

„Nevšímejte si ho. Došlo k incidentu, který zahanbil jejich flotilu. Naše vlády mají dohodu, že se o tom nebude mluvit, ale podle toho, co jsem právě slyšela, byste se o tom měli všichni dozvědět.“

„Vaše vláda? Jsi vládní, nebo soukromník?“ zeptal se podezřívavě Polák. Lovci monster opravdu měli se svými konkurenty hodně společného.

„V mnoha věcech jsem soukromník. Můžete mě nazývat konzultantkou,“ odpověděla nevinně.

„Konzultantka? Spíš supertajná ninja agentka,“ zašeptal mi jeden z Australanů. Očividně ženu znal.

„Na oceánském dně se objevila anomálie, asi dva tisíce metrů pod vodou. Přes noc vyrostla z bahna.“

„Anomálie?“ zeptal jsem se.

„Město.“ Když to řekla, celou skupinu to ohromilo. „Dva kilometry na šířku, podle sonarového průzkumu přibližně dvacet staveb, největší z nich stovky metrů vysoká.“

„Nemohli to být Hlubinní?“ zeptal se Polák.

„Na ně to bylo příliš vyspělé. Nevíme, kdo ho obýval, ale dostalo se nám varování, že máme být ve střehu, protože obyvatelé město opustili hned, jak se vynořilo z bahna. Kam šli, to nevíme. Žebrácká flotila, omlouvám se, severokorejská flotila na místě ztratila průzkumnou loď a čínské námořnictvo tam později při vyšetřování z neznámých příčin přišlo o ponorku. Potom město zničili, aby nepadlo do rukou Američanů.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Před dvěma týdny.“

Její poznámka vyvolala pořádný rozruch. „Do prdele!“ vyhrkl jsem a byl to jeden z nejsouvislejších komentářů, co ve skupině zazněly.

Earlovo tušení bylo správné. Vynořoval se tu vzorec a šla z něj zatracená hrůza.

Nebyl jsem jediný, kdo hlásil šílené zprávy. Lovci z Jihoafrické republiky Priestovi potvrdili hlášení o izolovaných vesnicích, které byly nalezené úplně bez lidí, v ohništích stále hořelo, motory aut běžely, všude stopy po tunelech. Leemu se podařilo z čínského Lovce vydolovat příběh o podvodním městě podobný tomu, co nám vyprávěl Korejka. Národní bezpečnost byla jedna věc, ale většina Lovců si uvědomovala, že tohle je mnohem větší než jedna země. Tlumočník ČLOA nás asi bude zastrašovat, ale nám byla jejich ponorka ukradená, nám dělalo starosti, co ji zničilo. Julie se od Francouzů dozvěděla o zvláštní nové aktivitě v pařížských katakombách a Earl se doslechl, že ruská společnost ztratila celý tým kvůli neznámému tvorovi, který terorizoval důl na Sibiři.

Earl nám nařídil, ať se s ním sejdeme v jeho pokoji. V hotelovém obchodu se suvenýry koupil kreslenou mapu světa a přilepil ji na zeď. Do různých míst zapichoval barevné špendlíky, jak se mu hlásili další Lovci. Za hodinu nám došlo padesátkové balení a stále přicházely další zprávy.

„Jak je možný, že jsme o tom neslyšeli?“ žasla Julie. „Tohle je obrovský.“

„My se spolu moc často nevídáme, a jestli si myslíš, že utajení prosazovaný naší vládou je zlý, v porovnání s jinejma zeměma je to slabota.“ Earl si přečetl zprávu na telefonu, smutně potřásl hlavou a zapíchl nový špendlík do srandovně pokrouceného Mongolska. „Další tunely… samozřejmě že jsme o něčem slyšeli, ale vždycky nám to připadalo jako náhodnej útok monster, zamoření nebo jiná šílenost… ale tohle…“ Odstoupil od mapy, jako by si chtěl udělat představu o celkovém obrazu.

Všichni tři jsme studovali mapu. Nedokázal jsem ukázat prstem na to, co mě znervózňovalo. „Počty narostly už dřív. Když jsem nastoupil, byli jsme pořád v jednom kole.“

„Jistě, ale to bylo v rámci státu, a většinou za to mohl zákaz soukromýho lovu. To byly jednotlivý monstra tady a támhle, přirozenej přírůstek, když se odstraní ta nejlepší věc, co je držela pod kontrolou. Ale na druhou stranu tohle…“ Julie si zamyšleně promnula krk. „Tohle jsou výjimečný události s velkými dozvuky, a všechno během posledních pár let. Lovci monster s.r.o. čelili dvěma, a kdybychom je nezastavili včas…“

„Třem,“ opravil ji Earl. „Copper Lake byl další vrcholek ledovce. Kdybych to rychle nezarazil, podělalo by se to mnohem hůř. Ale ty naše jsou všechny propojený. Machada využívali Starobylý, pro stejnýho Starobylýho dělal i Hood a v Copper Lake byla nějak zapletená Hoodova dcera.“

„Ale k tomu došlo potom, co jsme zabili jejich boha, Earle!“ připomněla mu Julie. „Z toho se náboženství oklepe dost těžko.“

„Křesťanství to zvládlo,“ poznamenal.

„Ale tohle prostě nesedí… Máme tu tři události spojený s přisluhovačema jednoho určitýho Starobylýho, ale on je, no… z toho je škvarek. Takže ty myslíš, že za nitky tahá někdo jemu podobnej? Tyhle nový události jsou jako ty naše, maličkosti, co se během chvilky vymknou kontrole.“

„Pár jo,“ odpověděl jsem jí, „ale u spousty dalších nevíme, co se stalo. Lidi mizí, ukáže se a zdrhne novej druh monstra a většina jich je spojená s podzemím.“

„Jako by dlouho spali a teď se všichni začali probouzet. Ale proč a kam se pak zdejchnou? V podstatě tu máme dva typy událostí, věci se probouzej a další věci do nás šťouraj klackem. Zkouší nás.“ Earl zabručel, zíral na mapu. „Tohle nejsou zamoření… tohle je mobilizace.“

„Na co?“

„Já nevím, ale přesně tohle viděl Myers. A teď začínám chápat, proč měl ten parchant problémy s nespavostí. Zatraceně, nutí mě to přemejšlet, co všechno ještě ví a neřekl nám.“

„Měl bys Dwayneovi zavolat,“ navrhla Julie.

„Máš jeho číslo?“ Tohle byl důkaz, jak vážná situace je, protože to vypadalo, že Earl nežertuje.

„Shodli jsme se teda, že je to všechno propojený?“ zeptal jsem se. Odpověď už jsem tušil, ale doufal jsem, že se mýlím. „Uděláme to oficiální?“

„Já jen nevím jak… Musíme si promluvit se všemi, vyzpovídat co nejvíc Lovců,“ rozhodl Earl. „Neměl by to bejt problém. Co jsem koukal, zpráva už se šíří. Většina z nás je od přírody podezřívavá. Když se ta parta se Zedem podělila o historky, všichni bystřejší Lovci poznali, že se něco děje. Nepřekvapilo by mě, kdyby teď v hotelu viselo podobnejch map deset.“

„Bohu dík za tuhle konferenci, bez ní bychom si to dohromady nikdy nedali…“ Julie se zarazila.

„Co?“ Pak mi došlo, na co myslí. „Ta konference…“

„Už mě to taky napadlo,“ řekl Earl. „Trochu podezřelý načasování k pořádání první podobný události. Skoro jako by chtěli, aby se sešlo co nejvíc různejch Lovců a dali hlavy dohromady.“

„Pěkně zatracená shoda náhod. To ÚPKM chce, abychom na to přišli sami?“ Pak jsem zavrtěl hlavou a sám si odpověděl. „To nedává smysl. Oni tohle nepořádají, a pokud by chtěli tenhle trend utajit, proč by tu konferenci vůbec povolovali? Proč by nám prostě všem neposlali email: ‚Pozor, Lovci, připravte se na invazi krtčích lidí.‘“

„Možná to není ÚPKM, kdo tahá za nitky,“ nadhodil Earl.

„Tak kdo?“ zeptala se Julie. „Empém má soukromý organizátory, ale v žádnym případě by se nic nepořádalo bez svolení vlády.“

„Nikdo. To je jedno.“ Earl se rozhlédl. Pak sebral z nočního stoku laptop a naťukal krátkou zprávu. Teď ne. V pokoji můžou bejt štěnice.

Julie a já jsme si nervózně prohlédli stěny.

Do čeho jsme se to sakra zapletli?

Nálada na MKPLM se za posledních pár hodin drasticky změnila. Předtím tu vládla slavnostní atmosféra. Teď byla polovina davu smrtelně vážná, když zjistila, že v tom není sama a že se něco děje po celém světě, a druhá polovina neskutečně nadšená, protože dospěla ke stejnému závěru a vymýšlela, jak na dané situaci vydělat střílením nových potvor. Lovci už jsou takoví.

Navštívil jsem pár přednášek, co vypadaly zajímavě, jejich témata se dotýkala technické stránky Lovu. Ukázalo se, že Němec, Lindemann, je bývalý člen elitní německé protiteroristické jednotky GSG-9 a chodící encyklopedie, když došlo na zabíjení fey. Jen samotná přednáška stačila, abych ho začal uznávat. Jasně, předtím mě urazil, ale zase mě urazil jeden z nejlepších. Pak jsem šel na jednu nudnou debatu o politice, ale účastnila se i má žena, tak jsem neměl na výběr. Většinu času se hádala s idiotem s profesorským titulem, co obhajoval právo na spravedlivý proces pro inteligentní nemrtvé. Potom následovala přednáška o výběrech z Fonasilu a jak si zařídit vyplácení ve splátkách, ale po patnácti minutách poslouchání informací, co už jsem znal, jsem se vyplížil ven.

Rozhovory na chodbách se také změnily. Hloupí Lovci nežili moc dlouho a my pracovali v odvětví, kde si lidé hýčkali zdravou míru paranoie. Hosté věděli, že se něco děje, a mnoho z nich došlo ke stejnému závěru jako my. Konference byla přetvářka. Příliš podezřelé načasování. Prosazovatelé oficiální politiky nechtěli, aby se svět Lovců dozvěděl, že se něco chystá, ale někdo s dostatečnými kontakty zařídil, aby se mohli sejít a téma vyplavalo na povrch. Ale nejednali s nimi na rovinu, neukázali se a prostě jim to neřekli.

Měl následovat další velký projev. Když jsem prve četl popisek o tom, jak bude ředitel ÚPKM diskutovat o politice, nenapadlo by mě, že tu bude takový nával. Avšak když teď všude poletovalo tolik nových konspiračních teorií, u dveří do sálu už na začátek projevu čekal dav. Naneštěstí se v sále motalo i pár pitomců z PT, což znamenalo, že jsem se kvůli zákazu přiblížení musel držet stranou. Já ale chtěl slyšet, co bude Stark říkat, tak jsem si počkal, až zhasnou světla, než jsem vlezl dovnitř. Místnost praskala ve švech, nemyslel jsem si, že si mě někdo všiml. Vzadu stál i John Van Zant, jehož jméno bylo na soudním rozhodnutí taky. Poslední vstoupil agent Franks, jen stál na místě a mračil se.

O chvíli později vyšel na pódium za sporadického potlesku ředitel Stark. Za ním přišla skupinka neznámých byrokratů, co se posadili na rozkládací židle vzadu na pódium. Pobavilo mě, že Stark už si pořídil suitu. Myers si vystačil jen s Franksem… a pak mi došlo, jak moc je divné, že nejslavnější zaměstnanec ÚPKM trčí v zemi nikoho a nesedí na prestižních křeslech. Jaký k tomu měli důvod? Podíval jsem se na Frankse, ale jeho výraz byl stejně nečitelný jako vždy.

Prvních pár minut projevu tvořily jen předem připravené kecy. Jediným zajímavým drobkem bylo, že vláda Spojených států amerických přidělí několik velkých nových kontraktů na zajištění základen před monstry. Účetnická stránka mého mozku si to zapsala, ale ta Lovecká se víc zajímala o podivnou podzemní invazi. Stark změnil téma, ale teď blábolil o spolupráci a hodnocení misí. Publikum začínalo být napjaté. Pokud něco věděl o tom, co se dělo po celém světě, Lovci to chtěli vědět taky. Chtěli pořádné maso, ale on jim servíroval jen blafy.

„Pověz nám, co víte!“ zakřičel muž uprostřed sálu. Nedokázal jsem poznat, kdo to je, ale zapůsobilo na mě, že naše trpělivost vydržela tak dlouho. Stark předstíral, že neslyší, a četl dál. Pak něco podobného zaječel další Lovec, pak jiný vznesl dosti nezdvořilou otázku a byrokrati za Starkem se začali nervózně ošívat.

Stark si povolil náhle příliš těsnou kravatu. Musela dost škrtit jeho buldočí krk. „Všichni se uklidněme. Nevím, o čem to mluvíte.“

„Lžeš.“ Tohle obvinění vyvolalo u ÚPKM agentů v publiku rozruch, pohledem zjišťovali, kdo ho vznesl. Earl Harbinger je ušetřil problémů s hledáním, prostě se postavil, aby ho všichni viděli. „My o vzorci víme. Víme o útocích. Nemarni náš čas.“

Stark zbledl, když uviděl, kdo na něj mluví. Nevěděl jsem, jakou mají ti dva společnou historii, ale bylo naprosto jasné, že Stark Earla nesnášel a trochu se ho bál. Co to jen Earl má se sbíráním osobních antipatií ze strany ředitelů ÚPKM? „Musíte se uklidnit, jinak vás nechám vyvést ochrankou.“

Ochrankou? Franks si frustrovaně povzdechl. Pěkné. Zaplatil bych balík, jen abych se mohl podívat na zápas mezi Vlčím mužem a Frankensteinem. To by byla úžasná událost na úrovni souboje Titánů. Earl se posadil, ale já poznal, že ještě neskončil. Jakmile začal Earl tlačit, nepřestal, dokud nedostal, co chtěl.

„Kde jsem to skončil?“ Mikrofon zachytil vibrující mobil ve Starkově kapse. Snažil se ho ignorovat a dál číst svůj stále zbytečnější projev.

Agent Franks zvedl ruku ke sluchátku, zachmuřil se. Jeho hrubé rysy se stáhly v nebezpečném výrazu, než rychle odešel ze sálu. Tři muži od vlády sedící za Starkem současně sáhli do kapes. Přes sál jsem viděl svítící displeje mobilů. Federálové si rychle vyměnili pár pohledů, dva pak vstali a kvapně opustili pódium. Zbytek agentů, který se staral o bezpečnost, začal tiše mluvit do svých vysílaček. V celém publiku bzučely telefony, pár agentům ÚPKM, co si je zapomněli ztlumit, zvonily. Všem agentům v dohledu někdo volal.

Něco se dělo.

V publiku narůstal hukot. Agent Stark dál četl připravené poznámky a nechal hovor spadnout do hlasové schránky, jen aby mu kapsa o pár vteřin později začala zvonit znovu. Konečně vzhlédl od svých papírů, prohlédl si publikum, uviděl všechny ty svítící displeje a došlo mu, že má problém. „Raději to zvednu. Třeba mi volá manželka.“ Nervózně se zasmál, zakryl mikrofon dlaní a otočil se, aby si zavolal. Stark poslouchal a dobrých třicet vteřin nevydal jediný zvuk. Bylo to dost zneklidňující.

Když se otočil zpátky, měl vyvalené oči. „No, ehm… podívejme se… důležité záležitosti. Musíte mne na okamžik omluvit.“ Udělal pár váhavých kroků, než mu došlo, že by toho měl říct trochu víc, a vrátil se k mikrofonu. „Hned jsem zpátky. Není důvod se vzrušovat. Prosím, zůstaňte sedět.“ A pak ředitel ÚPKM utekl z pódia.

Hukot davu se vyvinul v podezřívavý šepot stovek Lovců. Poslední vládní zaměstnanec na pódiu se rozhlédl, uvědomil si, že zůstal úplně sám, vstal a spěchal za svým šéfem. Uplynula minuta, ale nepřicházel nikdo, kdo by zaplnil prázdnotu. Teď už jsme nepochybovali, že se stalo něco zajímavého.

„Přiveďte tanečnice!“ křikl jeden Australan. Všeobecný nervózní smích.

Můj telefon zavibroval. Vytáhl jsem ho, čekal jsem textovku od někoho ze svého týmu. S trochou štěstí někdo odposlechl hovor ÚPKM a bude vědět, co se děje. Číslo se však uvedlo jako Neznámé.

Chcete vědět, co se děje? Schůzka v místnosti 212. Máte 5 minut.

Zvláštní, ale dokud jsem nevzhlédl, netušil jsem, jak moc divné to je. Asi padesát dalších Lovců rozptýlených po sále si četlo v mobilech. Ve většině jsem poznal velitele týmů a manažery různých společností. Van Zant, který stál jen pár metrů ode mě, mi ukázal svůj telefon.

Všichni jsme obdrželi stejnou zprávu.

Kapitola 5

„Myslíš, že je to past?“ zeptal se Van Zant, když jsme nastoupili na eskalátor. Ohlédl se k davu za námi. „Právě se do jedný místnosti chystáme zavřít nejzkušenější Lovce světa.“

„To se stane pokaždý, když do místnosti vlezu já, Johne,“ odsekl Earl Harbinger.

„Jen říkám, že je to lákavej cíl.“

„Jestli je to past, tak to je ta nejpřekombinovanější, o jaký jsem kdy slyšel. Myslíš, že otevřeme dveře a skočí na nás shoggothové?“

„Shoggothové ve skutečnosti neskáčou,“ opravil jsem ho. „Spíš tě čvachtavě zavalí.“

Earl Van Zanta a ostatní velitele týmů seznámil se vzorcem, který jsme předtím objevili. „Pokud je tohle invaze, teď by byl vážně skvělej čas zlikvidovat jedním vrzem hromadu nepřátelskejch mozkoven,“ trval na svém Van Zant.

Earl si zamyšleně promnul bradu. „Jestli je to ten případ, bylo by chytřejší prostě vyhodit celej hotel do povětří. Dostat nás všechny.“ Podíval se dolů z eskalátoru. Protože jsme stáli vzadu, dostali jsme se ven první. Jen z naší společnosti jsem viděl Julii, Codyho, Paxtonovou, Eddingse a Priesta. To představovalo velkou část vedení LM. Navíc jsem poznával mnoho známých tváří z dnešních debat, včetně majitelů a velitelů většiny společností. Každý chtěl svůj kousek skládačky. Říkejte si o Lovcích, co chcete, ale jsme zvědavá banda. „Něco na tom ale je.“

„Jsem bejvalej voják, Earle. Pořád se tak snažím myslet. Kdybych já na jednom místě načapal tolik talibánskejch náčelníků, zasypal bych to tam minometnejma granátama dřív, než bys mrknul. Samozřejmě za předpokladu, že bych dostal svolení.“

„To mi stačí. Nahoře se rozdělíme. Zastav zbytek našich lidí a držte se stranou.“

„Rozumím,“ přikývl Van Zant. „Budeme kavalérie.“

Earl se k němu naklonil a ztlumil hlas. „Hlavně zastav Julii. Pověz jí, že jsou to moje rozkazy.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Nebude se jí líbit, když ji vynecháme.“

„Julie zůstane venku. Jestli je to past, já jsem skoro nezničitelnej a ty jseš nahraditelnej. Kdyby LM přišli o ni, společnost to položí. Ona je z nás jediná, kdo dokáže usmlouvat slušnej kontrakt.“

Jistě, kavalírský manžel bude nastavovat krk za svou ženu, ale život byl příliš krátký, abych se hádal s Earlem Harbingerem.

„Julie dostává nejlepší kontrakty, protože je to kočka,“ poznamenal Van Zant, když jsme vyjeli nahoru. „My ostatní jsme prostě průměrný týpci.“ Ustoupil stranou a ve vteřině zmizel v davu v kasinu. Je snadné být nenápadný, když máte jeho výšku.

V místnosti 212 se ještě nedávno pořádaly diskuze. Dlouhý stůl vpředu však někdo odstranil a nahradil televizí. Židle pořád stály v úhledných řadách, uprostřed každé ležel jediný list papíru. Jeden jsem zvedl. Fotokopie na sobě měla jen pár řádků. „Číslo deset milionů, telefonní číslo a…“ Spousta čísel a písmen.

„Souřadnice.“ Earl se mi podíval přes rameno. „Severovýchodně odsud.“

Byl vážně dobrej. „To jsem si myslel,“ zalhal jsem.

Nebyla to velká místnost a naši konkurenti ji zaplnili rychle. Hodně z nich vypadalo nervózně. Pár mladších se snažilo působit nad věcí, poplácáním po bocích se ujišťovali, že mají své pistole. Většina nás byla zvědavá. Starší a zkušenější Lovci se tvářili otráveně, hraní her je unavilo už dávno. Mohutný Polák z Bílého orla se posadil vedle mě. Používal příliš mnoho kolínské. Mnoho Lovců zůstalo stát a pár se jich postavilo hned vedle dveří.

Televize se sama zapnula, ukazovala smrtelně bledého, hodně hubeného, úplně plešatého chlapa s oranžovými slunečními brýlemi a košilovým tričkem stejně bílým jako jeho pleť. „Dobrý večer, lovci monster. Vítejte na empému.“ Earl se napjal tak prudce, až se moje židle zachvěla. Podíval jsem se na svého šéfa a uviděl ho, jak zatíná zuby, rty odtáhl v nenávistném zavrčení. „Jmenuji se pan Stricken,“ představila se televize.

„Ty albínskej zkurvysyne,“ zavrčel Earl.

Stricken se usmál. „I já vás rád vidím, pane Harbingere.“

Tím se potvrdilo pár věcí. Stricken vysílal živě, nahrávala nás kamera a oba se znali. Sluneční brýle se naklonily do strany, jak si Stricken něco prohlížel. „Než budeme pokračovat, prosím, vypněte veškerá elektronická a nahrávací zařízení… ano… třetí řada… slečna Kimová. Na chvíli to vypněte, než budu muset trvale vypnout vás. Jestli v této místnosti nějaká elektronika jen blikne, budu mít opravdu špatnou náladu. A zavřete, prosím, dveře.“ Stricken vypadal, že si prohlíží další obrazovku. „Narodil jste se snad ve stodole? Zavřete, nebo se toto setkání ruší.“

Otočil jsem se. Cody seděl nejblíž. Náš velitel z Nového Mexika zaváhal. Byl to starý přítel mého otce, muž, který zachránil bratrovy prsty, a jeden z našich nejmoudřejších, nejzkušenějších a nejopatrnějších lidí.

„Tohle není žádná bouda. Kdybych vás chtěl mrtvé, otrávil bych vám snídani…“ Stricken se otočil na druhou stranu a něco si přečetl. „Byla to omeleta jalapeňo u Dennyho ve tři čtvrtě na sedm. No nejste vy ranní ptáče, pane Cody. Teď zavřete dveře. Nebudu to opakovat.“

„Udělej to,“ nařídil Earl. Cody přitáhl dveře.

„Děkuji.“ Stricken na nás hned začal chrlit svou zprávu. „Dnes ve dvanáct hodin došlo v malém městě v severovýchodní Nevadě k útoku monstra. Vzhledem k odlehlosti dané lokace se o tom policejní složky dozvěděly až za několik hodin. Místo činu bylo zajištěno, ale ÚPKM byl informován teprve nedávno a hned přešel na plnou pohotovost.“

Tak tohle přerušilo Starkův projev.

„Jak moc je to zlý?“ zeptal se chlap, co podezřele připomínal Buddyho Hollyho.

„Deset potvrzených mrtvých, patnáct pohřešovaných, pane…“ Strickenova hlava se natočila do strany, jak studoval další monitor. „Wyldere, z týmu TALON… aha… chytrá zkratka. Dovolte mi, abych to upřesnil, pane Wyldere. Bylo to spíš dálniční bistro s několika přívěsy kolem než skutečné město, ale teď je pryč. Ti, které neroztrhali úd po údu, zmizeli. Nejsme si zcela jistí, kolik jich bylo, protože zajišťovací tým stále nachází různé kousky a přiřazuje je k jednotlivým pytlům. Už mě znovu nepřerušujte.“

Mladík, který seděl několik řad přede mnou, se postavil. „Co jste zač?“

Stricken chvíli čekal, až se mu nahraje požadovaná informace. „Pierre Darné… znal jsem vašeho otce. Pokyny přijímáte stejně ochotně jako on, tedy vůbec. Kterou část z ‚nepřerušujte mě‘ jste nedokázal pochopit? Vím, že tu existuje jistá jazyková bariéra a že angličtina je váš třetí jazyk, ale já se právě chystám poskytnout velmi lukrativní obchodní nabídku, tak se buď posaďte, nebo sakra vypadněte z mojí prezentace a počkejte si na tiskové prohlášení ÚPKM.“

Darné se neochotně vrátil na židli.

„Zastupuji speciální meziagenturní zásahovou taktickou jednotku pod patronátem vlády Spojených států amerických.“

Earl si odfrkl.

„Tuto záležitost bychom rádi vyřídili tak rychle a tiše, jak jen to půjde. Odměna z Fonasilu za tuto jedinečnou entitu je uvedena na prvním řádku papíru na vaší židli.“ Podíval jsem se na 10.000.000.00 $ a tiše hvízdl. „Pro naše zahraniční přátele v publiku, toto jsou americké dolary, což musí těm z vás, co vybírají v librách, připadat málo, alespoň však nejde o pesety. Když se podíváte na internetové stránky Fonasilu, zjistíte, že tato nová odměna byla vypsána před patnácti minutami, příslušné formuláře budou vyplněny později.“

Velký Polák se naklonil k Earlovi. „Říká nám pravdu?“

„Je přece z vlády,“ odtušil Earl, což vlastně žádná odpověď nebyla.

„Někteří z vás jsou možná na pochybách, zda je má nabídka legitimní. Pochopitelně. Až tato schůzka skončí, rád bych, aby si všichni přítomní zkontrolovali své soukromé bankovní účty. V dobré víře bylo na každý z nich posláno deset tisíc dolarů jako kompenzace za váš čas. Považujte to za dárkový koš, jen bez ořechové směsi. Co je však mnohem důležitější, budete si moci ověřit, že peníze tam byly převedeny z Fondu nadpřirozených sil ministerstva financí Spojených států amerických. To by mělo potvrdit, že jsem tím, za koho se vydávám.“

Neřekl, kdo přesně je, ale pokud dokázal Stricken takhle rychle podojit Fonasil, musel mít pořádné páky. Tady se i kvůli obyčejnému zabití zombie musela zpracovávat kvanta dokumentů.

„Důležitější však je, že má taktická jednotka byla pověřena, aby navrhla adepty na několik nových, velice lukrativních kontraktů pro vládu USA. Slyšeli jste, že ÚPKM má nového ředitele. Mluvím také o několika mimoamerických zakázkách. Společnost, které se podaří tento určitý úkol splnit… buďme k sobě upřímní, dotyčná společnost vyhraje mnoho vypsaných tendrů.“

To vyvolalo rozruch. Velké vládní kontrakty na monstra vždycky vynesly jmění, přičemž společnosti se platilo jen za to, že budou na telefonu, kdyby se něco stalo, k čemuž docházelo zřídka. Například Lovci monster s.r.o. měli kontrakt s ministerstvem energetiky ohledně pár jejich míst, včetně Los Alamos, který se datoval do čtyřicátých let a byl přerušen jen během našeho uzavření. Pro každou Loveckou společnost byl podobný kontrakt jako bezedný bankomat, a když se nějaký vynořil, rozpoutal se o něj zuřivý boj.

Protože jsem byl účetní, nadšeně jsem se otočil k Earlovi. Mluvilo se tu o astronomických částkách, ale výraz v jeho očích mi prozradil, že ho nic z toho, co tady zaznělo, nezajímá.

„ O jaké monstrum se jedná?“ zeptal se Němec, Lindemann. Stricken se podíval na monitor. „Ušetřím vám čas, pane Strickene. Klaus Lindemann, Berlínští Grimmové. Už jsme to pochopili. Jste velmi dobře informován. I já mám rád dobré informace. Proto vás prosím, mohl byste nám povědět, jaké je to stvoření povahy?“

Stricken se usmál a na jeho výrazu bylo něco hodně špatně, jako by svaly v jeho vyzáblém obličeji nebyly na přátelské výrazy zvyklé. „Vaše reputace vás předchází, pane Lindemanne. U hrozby není znám typ ani počet útočníků. Nejsou žádní svědci. Jedinou informací, kterou máme, je místo, kde k poslednímu útoku došlo, což jsou souřadnice na vašem papíru.“

Němec promluvil za nás všechny. „Připadá mi, že když je povaha hrozby neznámá, taková odměna je až podezřele štědrá. Výplata podobné výše je obvykle rezervována pro nejsmrtonosnější tvory.“

Strickenův úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil. „Jak jsem řekl, reputace vás předchází. Tolik únavných otázek… zapojte se, nebo ne. Vaše rozhodnutí. Pravidla soutěže jsou následující. Kdo tu věc zabije jako první, dostane peníze, vyhraje spoustu kontraktů a bude se moct vychloubat, že je nejlepší. Já to chci mrtvé, a chci to mrtvé hned. Je mi jedno, jak to uděláte, pokud se tak stane rychle. Ostatní se pak můžou navzájem v baru vyplakat na rameni. Až to bude mrtvé, zavolejte na udané číslo a vše bude zařízeno.“

„Tohle není fér,“ ozval se jeden z Evropanů. „Nedovolili jste nám, abychom si do země přivezli většinu našeho vybavení!“

Tentokrát se Stricken ani neobtěžoval se zjišťováním mužova jména. Ukázal na sebe. „Vypadá takto obličej muže, kterému záleží na podělaném konceptu fair-play? Improvizuj, idiote. Na druhé straně ulice probíhá největší zbrojní veletrh na světě. Něco vymyslíte. Na co sakra ještě čekáte? Čas běží.“

Lovci se zmateně dívali jeden na druhého.

„Co to s vámi je? Tohle je závod. Tak se tak chovejte!“ zakřičel Stricken. „Běžte!“

Znepokojení Lovci vstali. První stojící se rozhlédli kolem, v hlavě jim to cvakalo, protože bez ohledu na okolnosti bylo deset milionů dolarů spousta peněz a některým menším společnostem by jediný slušný kontrakt zajistil budoucnost. Zlatá horečka začala. Několik Lovců zamířilo k východu ve stejnou chvíli a ucpali ho.

„Lovci monster s.r.o. zůstávají,“ řekl s naprostým klidem Earl, věděl, že ho všichni jeho lidé okamžitě poslechnou. „My nikam nejdeme.“

Ale většina místnosti do toho šla. Cody musel odskočit ode dveří, aby ho neušlapali, když se skrz najednou pokusili dostat lidé z pěti různých společností. Hřmotný Polák se nemínil protahovat kolem mě, tak odkopl svou židli a šel přes ni. Pár chytřejších týmových velitelů jednoduše vytáhlo mobily a burcovali podřízené, místo aby se pokoušeli bojovat s davem. Zahlédl jsem Armstronga, jak si razí cestu ven, ale pomyšlení na tak velkou odměnu z Fonasilu ho příliš zaměstnávalo, aby na mě vytáhl svůj zákaz přiblížení. Divoce se tlačící houf Lovců konečně povolil a všichni se vyvalili na chodbu, zatímco Stricken to na monitoru vše souhlasně sledoval. Něco na jeho úsměvu mě prostě znervózňovalo.

Lindemann se zastavil vedle Earla. Na rozdíl od většiny ostatních se nikam nehrnul. „Ten chlap Stricken, jste si jistí, že je z vaší vlády?“

„Jen není z tý příjemný části,“ varoval ho Earl.

„Nebyl jsem si vědom, že existuje i příjemná část,“ zasmál se Lindemann. „V tom případě mne omluvte, pánové.“ Klidně odešel vyprázdněnou uličkou.

„Mám dojem, že to míní vyhrát,“ poznamenal jsem.

„Taky na něj sázím,“ odtušil Earl. „Ale nikdy nevíš. Možná nás překvapí někdo z těch novejch.“

„Je trochu trapný, že přespolní pracujou na našem dvorku… páni, máme tu cizáky, co dělaj práci, do který se Američanům nechce. To je tak ubohý.“

„V tomhle mi věř. Do záležitostí Jednorožce se zaplejtat nechceme.“

„Počkej… co je Jednorožec?“

„Speciální taktická jednotka Jednorožec.“

„Oni jsou něco jako ÚPKM?“

„Možná trošku, ale ne v ničem dobrym. ÚPKM před lidma monstra schovává. STFU je proti lidem používá. Překvapuje mě vidět, jak ty krysy vylejzaj ze zdí.“

Stricken nás na monitoru stále pozoroval, čekal, dokud neodejde zbytek zkušených Lovců a nezůstanou jen ti z LM. „Harbingere, jsem překvapen. Nepřipadáte mi jako někdo, kdo rád přichází o peníze.“

„Já spíš nerad přicházím o lidi,“ řekl Earl, znělo to napjatě.

„Ani já ne, a proto chci tuto misi splnit co nejrychleji. Koho tam ještě máš? Vidím, že jsi polovinu svých velitelů nechal venku jako zálohu. Chytré…“ Strickenovy brýle se pohnuly do strany, když četl: „Pitt, Owen Z… vy jste zajímavý případ.“

Toho chlapa jsem vůbec neznal, ale věděl jsem, že k sobě nechci přitahovat jeho pozornost. „Nijak zvlášť.“

„Klidně si to dál namlouvejte, hochu. Ve vaší složce mám pár prázdných míst. Prázdná místa vážně nemám rád. Nekompletní zprávy mi nedávají spát.“ Byl jsem opravdu rád, že Myers svou zprávu o mně po Arbmunepu skartoval.

„Jedno z tvejch zvířátek zase uteklo z rezervace?“ popíchl ho Earl.

Stricken se zasmál. „Ne, tohle není moje. Můj současný výběr je dobře vychovaný, hraje si s ostatními, poslouchá rozkazy, prostě řádní poctiví občané, co si zaslouží budoucí výjimky z Fonasilu. Nemohl jsem si přát lepší bojový tým nadpřirozených zabijáků. Ach, proč ten smutný obličej? No tak, Earle, stále zahořklý? Už je skoro v polovině cesty, zbývá jí jen něco přes rok. Až si to odslouží, bude moct svobodně odejít.“

Earl se předklonil, držel se opěradla sklápěcí židle. Kov v jeho dlaních praskal a ohýbal se, zbělely mu klouby na prstech. „Už jednou jsem tvůj průser uklízel. Tohle ať zvládnou ti cucáci. Ty bys za náma nepřišel, kdybys nechtěl, aby za tebe krvácel někdo jinej.“

„Pochopil jsi to úplně špatně.“ Stricken nesouhlasně mlaskl jazykem a v hrané lítosti zavrtěl hlavou. „Budu s tebou mluvit na rovinu jako jeden profesionál s druhým. Tohle monstrum mi nepatří, ale patřil mi zásahový tým, co na ně reagoval a jel ho prošetřit. Podle prvních informací to měla být hračka, ale ukázalo se, že nebyla. Tým se pohřešuje.“

„Tvoje péče mě překvapuje.“

„Vždy je spousta dalších věcí, co touží po výjimce z Fonasilu, které mohou ztráty nahradit.“ Pokrčil rameny. „Ale já opravdu nerad přicházím o cenné zdroje, zvláště o pohledné zrzky.“

Kov v Earlových rukách praskl.

„Ještě se uvidíme, Earle. Užij si konferenci.“ Stricken se natáhl ke kameře. Obrazovka zčernala.

„Ne!“ Earl vstal, mávnutím ruky odhodil čtyři židle přes celou místnost. „Ty parchante!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster: Legie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.